УХВАЛА

26 січня 2026 року 
м. Київ

cправа № 902/562/24 
Верховний Суд у складі судді Касаційного господарського суду Рогач Л. І.,
перевіривши матеріали касаційної скарги Фермерського господарства "Зублевич"
на рішення Господарського суду Вінницької області від 26.11.2024 та
на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 10.12.2025
у справі за позовом Керівника Гайсинської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Вінницької обласної Ради 
до Бершадської міської ради та
до Фермерського господарства "Зублевич",
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Вінницьке обласне комунальне спеціалізоване лісогосподарське підприємство "Віноблагроліс",
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області,
про скасування державної реєстрації земельної ділянки та витребування земельної ділянки,
ВСТАНОВИВ:
Керівник Гайсинської окружної прокуратури (далі - прокурор) подав до суду позов в інтересах держави в особі Вінницької обласної ради до Бершадської міської ради (далі - Рада) та Фермерського господарства "Зублевич" (далі - ФГ "Зублевич", скаржник) про скасування у Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 0520485800:01:003:0439, площею 11,4508 га із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, категорія земель: землі сільськогосподарського призначення, виключивши відповідні відомості щодо земельної ділянки з Державного земельного кадастру; витребування у Ради та ФГ "Зублевич" на користь Вінницької обласної ради, земельну ділянку загальною площею 8,4 га, яка відповідає координатам кутів меж поворотних точок кварталу 19 виділу 11 площею 0,7 га та виділу 12 площею 7,7 га Бершадської дільниці Дочірнього підприємства "Бершадський райагроліс" Вінницького обласного комунального спеціалізованого лісогосподарського підприємства "Віноблагроліс" (далі - ДП "Бершадський райагроліс" ВОКСЛП "Віноблагроліс") та включена до земельної ділянки з кадастровим номером 0520485800:01:003:0439, площею 11,4508 га.
Обґрунтовуючи позов, прокурор вказує на набуття Радою права власності на земельну ділянку, до складу якої входить частина лісової земельної ділянки, яку безпідставно віднесено до земель сільськогосподарського призначення.
Господарський суд Вінницької області рішенням від 26.11.2024, залишеним без змін Північно-західним апеляційним господарським судом постановою від 10.12.2025, позов задовольнив повністю.
Суди виходили, зокрема, з того, що прокурором підтверджено належним чином підстави для представництва інтересів держави в особі Вінницької обласної ради. Спірні земельні ділянки кварталу 19 виділ 12 площею 7,7 га і кварталу 19 виділ 11 площею 0,7 га Бершадської дільниці ДП "Бершадський райагроліс" ВОКСЛП "Віноблагроліс" накладаються на земельну ділянку з кадастровим номером 0520485800:01:003:0439 площею 11,4508 га. За Головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області безпідставно зареєстровано право державної власності на земельну ділянку, до складу якої об`єднано земельну ділянку лісогосподарського призначення комунальної власності, розпорядником якої є Вінницька обласна рада, а постійним користувачем - Вінницьке обласне комунальне спеціалізоване лісогосподарське підприємство "Віноблагроліс". Водночас в законодавчо визначеному порядку цільове призначення такої землі не змінено. На даний час власником земельної ділянки за кадастровим номером 0520485800:01:003:0439 площею 11,4508 га, до складу якої увійшли спірні земельні ділянки, кварталу 19 виділ 12 площею 7,7 га і кварталу 19 виділ 11 площею 0,7 га Бершадської дільниці ДП "Бершадський райагроліс" ВОКСЛП "Віноблагроліс", що були передані у комунальну власність Бершадської територіальної громади згідно із наказом ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області № 49-ОТГ від 02.02.2021, тобто безвідплатно, є Бершадська міська рада. Право оренди є похідним від права власності, витребування майна з комунальної власності Бершадської міської ради припиняє правомочності Ради як власника землі та є підставою для витребування земельної ділянки у орендаря ФГ "Зублевич". Правомірними та ефективними способами захисту прав позивача, крім вимоги про витребування спірного майна, яка для спірних відносин є основним способом захисту, також є скасування державної реєстрації земельної ділянки за кадастровим номером 0520485800:01:003:0439, площею 11,4508 га. Строк позовної давності за вимогами прокурора у цій справі не пропущений.
ФГ "Зублевич" через підсистему "Електронний суд" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Господарського суду Вінницької області від 26.11.2024 та на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 10.12.2025, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати, та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити повністю.
Водночас до Верховного Суду від Гайсинської окружної прокуратури Вінницької області через підсистему "Електронний суд" надійшли заперечення щодо відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою. 
Статтею 290 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) встановлені вимоги до форми і змісту касаційної скарги.
Верховний Суд перевірив форму і зміст касаційної скарги та дійшов висновку про залишення її без руху з огляду на таке.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 287 ГПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Згідно із частиною другою статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 287 цього Кодексу підстави (підстав).
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 287 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
Отже, з огляду на зміст наведених вимог процесуального закону при касаційному оскарженні судових рішень у випадках, передбачених пунктами 1- 3 частини другої статті 287 ГПК України, касаційна скарга має містити: 
пункт 1 - формулювання висновку щодо застосування норми права із зазначенням цієї норми права з викладенням правовідносин, у яких ця норма права застосована, а також покликання на постанови Верховного Суду, в яких зроблено інший (який саме) висновок щодо застосування цієї ж норми права та в яких правовідносинах; 
пункт 2 - обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, із зазначенням такого правового висновку, описом правовідносин та мотивів такого обґрунтування відступлення; 
пункт 3 - зазначення норми права, щодо якої відсутній висновок про її застосування, із конкретизацією правовідносин, в яких цей висновок відсутній.
Суд зазначає, що у разі подання касаційної скарги у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах), скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати, у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися у спірних правовідносинах.
Оскаржуючи в касаційному порядку судові рішення на підставі пункту 4 частини другої статті 287 ГПК України, необхідно зазначити, яке саме процесуальне порушення з передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу призвело до прийняття незаконного судового рішення. При цьому необхідно враховувати, що за змістом пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України відкриття касаційного провадження через недослідження зібраних у справі доказів можливе лише за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1- 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.
Скаржник повинен усвідомлювати, що зазначення будь-яких із визначених пунктами 1- 4 частини другої статті 287 ГПК України випадків потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому разі буде порушено принцип "правової визначеності". 
ФГ "Зублевич" у касаційній скарзі вказує, що оскаржувані постанова апеляційного господарського суду та рішення місцевого суду ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права без урахування обов`язкової для національних судів практики Європейського суду з прав людини, що суперечить вимогам статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». Скасовуючи державну реєстрацію земельної ділянки та задовольняючи вимогу про її витребування, суди фактично здійснили втручання у право власності та право користування відповідачів, не перевіривши відповідність такого втручання критеріям, встановленим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У постанові відсутній аналіз того, чи було таке втручання законним, чи переслідувало воно легітимну мету та, головне, чи було необхідним і пропорційним у демократичному суспільстві. Апеляційний суд та суд першої інстанції не дослідили добросовісність набуття відповідачем спірної земельної ділянки, не встановили, що відповідач знав або повинен був знати про можливу незаконність дій органів публічної влади, на підставі яких було сформовано та зареєстровано земельну ділянку.
Також скаржник у касаційній скарзі зазначає, що апеляційний суд, ухвалюючи постанову, в порушення статті 236 ГПК України не дотримався вимог до законності та обґрунтованості судового рішення, не надав належної оцінки всім аргументам сторін, фактично допустив переоцінку доказів/фактичних обставин поза межами належного правового аналізу. У межах касаційного перегляду скаржник не просить Верховний Суд переоцінювати докази чи встановлювати нові факти, натомість підкреслює, що суди попередніх інстанцій дійшли висновків з порушенням вимог до законності й обґрунтованості судового рішення.
Колегія суддів зауважує, що скаржник у касаційній скарзі не вказує постанову Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні, зокрема, щодо урахування обов`язкової для національних судів практики Європейського суду з прав людини та застосування статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", та не зазначає підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) частиною другою статті 287 цього Кодексу підстави (підстав).
При цьому Верховний Суд не наділений повноваженнями доповнювати касаційну скаргу міркуваннями, які скаржник не навів у її тексті, або самостійно визначати конкретний випадок, передбачений частиною другою статті 287 ГПК України. 
Водночас скаржник у скарзі наводить таку підставу касаційного оскарження, як те, що справа має виняткове значення для формування єдиної правозастосовчої практики. 
З цього приводу Суд зазначає, що згідно із частиною третьою статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню: 1) рішення, ухвали суду першої інстанції та постанови, ухвали суду апеляційної інстанції у справах, рішення в яких підлягають перегляду в апеляційному порядку Верховним Судом; 2) судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, передбачених у підпунктах "а"-"г" цієї частини.
Оскільки у даній справі судові рішення, що оскаржуються, не підлягають перегляду в апеляційному порядку Верховним Судом, справа не є малозначною та не відноситься до тих, в яких ціна позову не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, наведена скаржником підстава касаційного оскарження про те, що справа має виняткове значення для формування єдиної правозастосовчої практики, не дає правових підстав для відкриття касаційного провадження у справі.
За таких обставин касаційна скарга не може бути прийнята до розгляду та підлягає залишенню без руху.
Згідно з частиною другою статті 292 ГПК України у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 290 цього Кодексу, застосовуються положення статті 174 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.
Відповідно до частини другої статті 174 ГПК України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.
Отже, для усунення недоліків касаційної скарги ФГ "Зублевич" необхідно виконати вимоги частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України і зазначити, яку саме норму права (пункт, частину, статтю) суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення суду першої інстанції, не застосував або застосував неправильно і якого саме висновку не врахував щодо застосування цієї норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, та уточнити підстави касаційного оскарження судових рішень з огляду на наведене у цій ухвалі.
Керуючись статтями 174, 234, 235, 287, 290, 292 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
1. Касаційну скаргу Фермерського господарства "Зублевич" на рішення Господарського суду Вінницької області від 26.11.2024 та на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 10.12.2025 у справі № 902/562/24 залишити без руху.
2. Встановити строк для усунення недоліків касаційної скарги протягом десяти днів з дня вручення цієї ухвали.
3. Заяву про усунення недоліків касаційної скарги з доданими документами направити іншим учасникам справи з урахуванням положень статті 42 Господарського процесуального кодексу України та надати до Верховного Суду докази про таке направлення.
4. Роз`яснити, що у разі невиконання вимог суду касаційна скарга у справі № 902/562/24 вважатиметься неподаною та буде повернута.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя Л. Рогач