ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2026 року 
м. Київ
cправа № 11/5025/1265/12 (495/5193/18) 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Картере В.І. - головуючий, Жуков С.В., Пєсков В.Г., 
за участю секретаря судового засідання Заріцької Т.В.,

представників учасників справи:
позивача - Кордас Ж.А.,
відповідача-1 - не з`явився,
відповідача-2 - Стрезєв А.І.,
відповідача-3 - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та Товариства з обмеженою відповідальністю "Море Щастя"
на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 03.11.2025 (колегія суддів у складі: головуючий - Коломис В.В., Розізнана І.В., Саврій В.А.)
та рішення Господарського суду Хмельницької області від 03.07.2025 (суддя Крамар С.І.)
у справі №11/5025/1265/12(495/5193/18)
за позовом Відкритого акціонерного товариства "Красилівське ремонтно-транспортне підприємство" в особі ліквідатора - арбітражного керуючого Капличного Анатолія Миколайовича
до 1) ОСОБА_1 ; 2) ОСОБА_2 ; 3) Товариства з обмеженою відповідальністю "Море Щастя"
про витребування будівель та споруд бази відпочинку "Поділля"
в межах справи №11/5025/1265/12
за заявою Головного управління Пенсійного фонду України у Хмельницькій області
до Відкритого акціонерного товариства "Красилівське ремонтно-транспортне підприємство" 
про банкрутство,

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позовних вимог

1. Ухвалою Господарського суду Хмельницької області від 14.11.2012 у справі №11/5025/1265/12 порушено провадження у справі про банкрутство Відкритого акціонерного товариства "Красилівське ремонтно-транспортне підприємство" (далі - ВАТ "Красилівське ремонтно-транспортне підприємство", боржник).

2. Постановою Господарського суду Хмельницької області від 22.11.2012 ВАТ "Красилівське ремонтно-транспортне підприємство" визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру та призначено ліквідатором арбітражного керуючого Капличного Анатолія Миколайовича.

3. У червні 2018 року ВАТ "Красилівське ремонтно-транспортне підприємство" в особі ліквідатора - арбітражного керуючого Капличного А.М. звернулося до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовом до Приватного підприємства "Поділля" (далі - ПП "Поділля"), ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю "Олімпія-О" (далі - ТОВ "Олімпія-О"), Затоківської селищної ради про визнання права власності на будівлі та споруди Бази відпочинку "Поділля", розташованої у смт. Затока Білгород-Дністровського району Одеської області.

4. Зазначений позов було прийнято до розгляду Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області та відкрито цивільне провадження у справі №495/5193/18.

5. Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 08.04.2021 у справі №495/5193/18 у задоволенні позову відмовлено.

6. Постановою Одеського апеляційного суду від 29.03.2024 рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 08.04.2021 залишено без змін.

7. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11.12.2024 касаційну скаргу ВАТ "Красилівське ремонтно-транспортне підприємство" задоволено частково, рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 08.04.2021 та постанову Одеського апеляційного суду від 29.03.2024 скасовано, а матеріали справи №495/5193/18 передано до Господарського суду Хмельницької області, на розгляді якого перебуває справа №11/5025/1265/12 про банкрутство ВАТ "Красилівське ремонтно-транспортне підприємство".

8. У зазначеній постанові Верховний Суд дійшов висновку, що спір стосується майна боржника, щодо якого відкрито ліквідаційну процедуру, а тому відповідно до вимог ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ) цей спір підлягає розгляду господарським судом у межах справи про банкрутство.

9. Ухвалою Господарського суду Хмельницької області від 06.01.2025 позов прийнято до розгляду в межах справи №11/5025/1265/12(495/5193/18). 

10. Ухвалою від 05.03.2025 здійснено перехід зі спрощеного провадження до загального позовного провадження. У підготовчому засіданні 26.03.2025 суд залучив співвідповідачами ОСОБА_2 та Товариство з обмеженою відповідальністю "Море Щастя" (далі - ТОВ "Море Щастя").

11. У підготовчому засіданні 08.04.2025 суд протокольною ухвалою прийняв зміну предмета позову: позивач заявив вимоги про витребування (віндикацію) будівель і споруд Бази відпочинку "Поділля". 

12. Ухвалою від 23.04.2025 (за клопотанням позивача) залишено без розгляду вимоги до ОСОБА_3 , ПП "Поділля", ТОВ "Олімпія-О", Затоківської селищної ради.

13. Отже, після передачі матеріалів справи до Господарського суду Хмельницької області та прийняття її до розгляду в межах справи №11/5025/1265/12 про банкрутство ВАТ "Красилівське ремонтно-транспортне підприємство" позивач в особі ліквідатора уточнив склад відповідачів та предмет позову, звернувшись із вимогами до осіб, за якими на момент звернення було зареєстровано право власності на спірне нерухоме майно. Позивач заявив вимогу про витребування з чужого незаконного володіння майна, що, за його твердженням, належить боржнику та підлягає включенню до ліквідаційної маси.

14. Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач зазначає, що ВАТ "Красилівське ремонтно-транспортне підприємство" постановою Господарського суду Хмельницької області від 22.11.2012 визнано банкрутом, у зв`язку з чим з моменту відкриття ліквідаційної процедури всі повноваження щодо управління майном боржника, його виявлення, повернення та формування ліквідаційної маси належать ліквідатору відповідно до положень ст.ст. 41, 42 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а з 21.10.2019 - ст.ст. 61, 62 КУзПБ.

15. Позивач вказує, що спірне нерухоме майно - База відпочинку "Поділля" - було майном ВАТ "Красилівське ремонтно-транспортне підприємство", однак у результаті протиправних дій третіх осіб вибуло з володіння боржника не з його волі, що підтверджується, зокрема, судовими рішеннями у кримінальному та господарському провадженнях, якими встановлено факт незаконного відчуження цього майна та недійсність правочинів, на підставі яких відповідачі набували право власності.

16. За таких обставин позивач вважає, що має право на витребування спірного майна з чужого незаконного володіння на підставі ст.ст. 316, 317, 321, 387 та 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), оскільки майно вибуло з володіння власника поза його волею, а відповідачі не є добросовісними набувачами у розумінні наведених норм.

Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

17. ВАТ "Красилівське ремонтно-транспортне підприємство" створене шляхом перетворення державного підприємства відповідно до наказу Фонду державного майна України та є правонаступником майнових прав і обов`язків державного підприємства.

18. 01.06.1999 відповідно до наказу ВАТ "Красилівське ремонтно-транспортне підприємство" було створено та зареєстровано Дочірнє підприємство "База відпочинку "Поділля", яке здійснювало експлуатацію однойменного об`єкта нерухомого майна, розташованого у смт. Затока Білгород-Дністровського району Одеської області.

19. 03.01.2000 між ВАТ "Красилівське ремонтно-транспортне підприємство" та Дочірнім підприємством "База відпочинку "Поділля" укладено договір оренди, за яким ВАТ передало в користування Дочірньому підприємству основні засоби, у тому числі будівлі та споруди Бази відпочинку "Поділля".

20. Рішенням Затоківської селищної ради від 12.02.2002 затверджено акт інвентаризації земельної ділянки площею 1,112 га, на якій розміщена База відпочинку "Поділля", та надано її у тимчасове довгострокове користування Дочірньому підприємству "База відпочинку "Поділля".

21. 04.06.2002 між Затоківською селищною радою та Дочірнім підприємством "База відпочинку "Поділля" укладено договір оренди земельної ділянки строком на 9 років для розміщення та обслуговування Бази відпочинку "Поділля".

22. 12.12.2002 між ВАТ "Красилівське ремонтно-транспортне підприємство" та Приватним підприємством "Поділля" (далі - ПП "Поділля") укладено договір оренди цілісного майнового комплексу Бази відпочинку "Поділля" строком на 25 років, за умовами якого ПП "Поділля" отримало у користування будівлі та споруди бази відпочинку.

23. Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що укладення договорів оренди цілісного майнового комплексу не передбачало переходу права власності на спірне майно до орендаря, а ВАТ "Красилівське ремонтно-транспортне підприємство" не вчиняло дій, спрямованих на його відчуження, у зв`язку з чим право власності боржника на відповідні об`єкти не припинялося.

24. Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06.04.2005 у справі №2-2070/2005 за ПП "Поділля" було визнано право власності на комплекс будівель і споруд Бази відпочинку "Поділля".

25. На підставі зазначеного судового рішення 29.08.2005 право власності на відповідні об`єкти нерухомого майна було зареєстровано за ПП "Поділля" у КП "Білгород-Дністровське БТІ".

26. У подальшому рішенням апеляційного суду Одеської області від 21.02.2007 рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06.04.2005 у справі №2-2070/2005 скасовано, а провадження у справі закрито.

27. Суди встановили, що єдиною правовою підставою для державної реєстрації права власності ПП "Поділля" на спірний комплекс будівель і споруд було зазначене судове рішення від 06.04.2005, а після його скасування правові підстави для існування зареєстрованого права власності були відсутні.

28. 10.05.2006 між ПП "Поділля" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ЕМОС" (далі - ТОВ "ЕМОС") укладено договір купівлі-продажу комплексу будівель і споруд Бази відпочинку "Поділля", на підставі якого право власності на об`єкт було зареєстровано за ТОВ "ЕМОС".

29. Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 05.05.2011 у справі №7/6960, залишеним без змін постановою Вищого господарського суду України від 30.05.2012, визнано недійсними договір оренди від 12.12.2002 та договір купівлі-продажу від 10.05.2006, укладений між ПП "Поділля" та ТОВ "ЕМОС".

30. Суди виходили з того, що визнання недійсними зазначених правочинів свідчить про відсутність у ПП "Поділля" правомочностей власника спірного майна, а всі подальші правочини та реєстраційні дії, вчинені на їх підставі, не могли породжувати правових наслідків для законного власника - ВАТ "Красилівське ремонтно-транспортне підприємство".

31. Вироком Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16.12.2010 у справі №1-88/2010 встановлено, що голова правління ВАТ "Красилівське ремонтно-транспортне підприємство" ОСОБА_4 , зловживаючи своїм посадовим становищем всупереч інтересам служби, 29.08.2005 (дата реєстрації Бази відпочинку "Поділля" за ПП "Поділля") допустив безоплатну передачу ПП "Поділля" цілісного майнового комплексу бази відпочинку "Поділля", розташованої по вул. Приморській, 100 Білгород-Дністровського району Одеської області.

32. На підставі зазначеного вироку з винних осіб було стягнуто шкоду, завдану ВАТ "Красилівське ремонтно-транспортне підприємство", яка була відшкодована у повному обсязі.

33. Суди врахували встановлені вироком суду обставини щодо незаконного відчуження майна боржника та оцінили їх у сукупності з іншими доказами як такі, що підтверджують вибуття спірного майна з володіння ВАТ "Красилівське ремонтно-транспортне підприємство" поза його волею.

34. Після вибуття майна з володіння ВАТ "Красилівське ремонтно-транспортне підприємство" на території Бази відпочинку "Поділля" здійснювалися роботи зі знесення існуючих будівель та зведення нових об`єктів нерухомості.

35. Згідно з матеріалами справи, частина будівель була демонтована у 2011 році, що підтверджується актами знесення, кошторисною документацією та договорами на виконання робіт.

36. У 2004- 2005 роках ПП "Поділля" отримувало, зокрема, дозвільні документи на реконструкцію Бази відпочинку "Поділля", у тому числі рішення органів місцевого самоврядування та дозволи органів державного архітектурно-будівельного контролю.

37. Суди встановили, що здійснення робіт зі знесення окремих будівель та зведення нових об`єктів не свідчить про припинення існування первісного об`єкта нерухомості як єдиного майнового комплексу, а відповідачами не надано доказів повного знищення спірного майна або створення нового об`єкта нерухомості.

38. Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 16.04.2015 у справі №822/3474/14 (з урахуванням ухвали цього ж суду від 06.08.2015 про виправлення описки) визнано протиправними та скасовано реєстрацію декларації про готовність об`єкта до експлуатації та свідоцтво про право власності на будівлі та споруди Бази відпочинку "Поділля".

39. Суди встановили, що у різні періоди окремі об`єкти нерухомого майна Бази відпочинку «Поділля» були зареєстровані за фізичними та юридичними особами, у тому числі за ТОВ "Олімпія-О", на підставі судових рішень та правочинів, які у подальшому були скасовані або визнані недійсними.

40. Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18.07.2011 у справі №2-3515/11 задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ТОВ "ЕМОС" про визнання дійсним договору купівлі-продажу комплексу будівель і споруд Бази відпочинку "Поділля" від 10.03.2011 та визнання права власності.

41. Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 21.11.2013 у справі №2-3515/11 частково задоволено апеляційну скаргу ВАТ "Красилівське ремонтно-транспортне підприємство", скасовано рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18.07.2011 та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ "ЕМОС" про визнання договору дійсним та визнання права власності відмовлено.

42. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 02.07.2013 у справі №1505/8575/2012 задоволено апеляційну скаргу Білгород-Дністровської прокуратури, скасовано рішення суду першої інстанції та відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права власності на самочинно збудовані об`єкти на території Бази відпочинку "Поділля".

43. Рішенням Господарського суду Одеської області від 25.03.2015 у справі №916/580/15-г право власності на окремі об`єкти Бази відпочинку "Поділля" було визнано за ТОВ "Олімпія-О", однак постановою Одеського апеляційного господарського суду від 07.07.2015 зазначене рішення скасовано та у задоволенні позову відмовлено.

44. Отже, суди встановили, що правовстановлюючі документи, на підставі яких відповідачі набували право власності на спірне нерухоме майно, у подальшому скасовувалися або визнавалися недійсними в судовому порядку.

45. Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що у процесі відчуження та перереєстрації спірного нерухомого майна База відпочинку "Поділля", яка належала ВАТ "Красилівське ремонтно-транспортне підприємство", була фактично ідентифікована та зареєстрована під іншою назвою - База відпочинку "Felicita".

46. При цьому суди встановили, що зміна назви об`єкта нерухомості з "Поділля" на "Felicita" не супроводжувалася створенням нового об`єкта, а стосувалася того самого комплексу будівель і споруд, розташованого за тією ж адресою у смт. Затока Білгород-Дністровського району Одеської області, з ідентичними місцем розташування, складом об`єктів та функціональним призначенням та використовувалася як формальний спосіб відокремлення майна від первісного власника.

47. Судами також встановлено, що право власності на частки комплексу будівель і споруд Бази відпочинку, яка в реєстраційних записах значиться як База відпочинку "Felicita", зареєстровано за ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ТОВ "Море Щастя".

48. Виходячи з установлених обставин, суди дійшли висновку, що База відпочинку "Felicita" є тим самим об`єктом нерухомого майна, що раніше обліковувався та використовувався як База відпочинку "Поділля", та щодо якого заявлено вимоги про витребування як майна боржника, яке вибуло з його володіння поза волею власника.

Стислий виклад рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

49. Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 03.07.2025 (з урахуванням ухвали від 28.07.2025 про виправлення описки) позов задоволено. Витребувано на користь позивача від ОСОБА_2 28/100 часток комплексу та незавершене будівництво (літ. "А", готовність 10%); від ОСОБА_1 72/100 часток комплексу будівель і споруд; від ТОВ "Море Щастя" витребувано 28/100 та 72/100 часток комплексу будівель і споруд Бази відпочинку "Felicita" (яка є тим самим об`єктом нерухомого майна, що раніше обліковувався як База відпочинку "Поділля"), із зазначенням у резолютивній частині рішення реєстраційних номерів об`єктів нерухомого майна та адрес. Здійснено розподіл судового збору.

50. Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 03.11.2025 рішення Господарського суду Хмельницької області від 03.07.2025 залишено без змін.

51. Задовольняючи позовні вимоги, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що спірне нерухоме майно - комплекс будівель і споруд Бази відпочинку "Поділля", яке у подальшому обліковувалося та реєструвалося як База відпочинку "Felicita", - є тим самим об`єктом нерухомого майна, що перебував у власності ВАТ "Красилівське ремонтно-транспортне підприємство".

52. Оцінюючи обставини вибуття спірного майна з володіння боржника, суди дійшли висновку, що майно вибуло поза волею власника внаслідок незаконних дій третіх осіб, що підтверджується судовими рішеннями у кримінальних, господарських та адміністративних справах, якими: встановлено факт незаконного відчуження майна боржника; визнано недійсними правочини, на підставі яких здійснювалося подальше відчуження спірного майна; скасовано судові рішення та реєстраційні дії, якими оформлювалося право власності на це майно.

53. Суди також врахували, що зміна назви об`єкта нерухомості з "Поділля" на "Felicita" не свідчить про створення нового об`єкта, і не змінює правової природи спірного майна, яке за своїми місцем розташування, складом, технічними характеристиками та функціональним призначенням є тотожним майну боржника.

54. Встановивши, що на момент звернення з позовом право власності на спірне майно або його частки було зареєстровано за відповідачами, суди дійшли висновку, що такі особи не є добросовісними набувачами у розумінні цивільного законодавства, оскільки набули спірне майно на підставі правочинів і судових рішень, які в подальшому були скасовані або визнані недійсними.

55. За таких обставин суди дійшли висновку, що позивач як ліквідатор боржника має право на витребування спірного майна з чужого незаконного володіння з метою включення його до ліквідаційної маси, а заявлені вимоги відповідають способу захисту порушеного права та підлягають задоволенню.

56. При цьому, у суді апеляційної інстанції відповідачі заявили клопотання про призначення будівельно-технічної експертизи (з аргументом про реконструкцію/знесення/новоствореність об`єктів і неможливість ідентифікації). Відмовляючи у задоволенні наведеного клопотання, апеляційний суд дійшов висновку, що для цієї категорії спору ключовим є встановлення обставин вибуття майна з володіння власника та наявності умов для застосування ст. 388 ЦК України, а призначення експертизи не створить нових необхідних доказів. Також апеляційний господарський суд виходив з того, що сторони не були обмежені у поданні висновку експерта, виготовленого за власним замовленням. 

57. Крім того, разом з апеляційними скаргами відповідачами подано заяви про застосування позовної давності та про поновлення строків подання таких заяв. Апеляційний суд установив, що суд першої інстанції здійснював повідомлення відповідачів за належними адресами, кореспонденція поверталася із відміткою про закінчення строку зберігання, а сам факт неотримання кореспонденції не свідчить про неналежне повідомлення. У зв`язку з цим апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав розглядати заяви про застосування позовної давності, подані на стадії апеляційного перегляду справи.

Стислий виклад вимог касаційних скарг та узагальнення доводів скаржників

58. ОСОБА_2 (далі - скаржниця-1) звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Хмельницької області від 03.07.2025 (з урахуванням ухвали від 28.07.2025 про виправлення описки) та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 03.11.2025 скасувати, а справу направити на новий розгляд до Господарського суду Хмельницької області.

59. У касаційній скарзі скаржниця-1 зазначає обставини, передбачені п. 1 ч. 2 ст. 287, ч.ч. 1, 3 ст. 310 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

60. Так, скаржниця-1 зазначає, що вона не була належним чином повідомлена про розгляд справи судом першої інстанції; відповідач був об`єктивно позбавлений можливості заявити про сплив позовної давності у суді першої інстанції та застосування наслідків спливу позовної давності; суд апеляційної інстанції неправомірно відмовив у розгляді заяви про сплив позовної давності; висновки суду апеляційної інстанції суперечать усталеній практиці Верховного Суду.

61. Скаржниця-1 зауважує, що згідно з даними ЄДРСР, суд першої інстанції не виніс ухвали про залучення співвідповідачів, що прямо суперечить ч. 4 ст. 48 ГПК України, оскільки 26.03.2025, ухвалою внесеною до протоколу судового засідання, Господарським судом Хмельницької області задоволено клопотання позивача та залучено співвідповідачами у справі - ОСОБА_2 та ТОВ "Море Щастя". Скаржниця-1 вважає, що фактично відбулася заміна відповідачів, а не залучення співвідповідачів, оскільки фактично припинилася подальша процесуальна співучасть первісних відповідачів. Окрім того, на думку скаржниці-1 ч. 4 ст. 48 ГПК України передбачає у таких випадках винесення ухвали саме як рішення (а не "протокольної ухвали") з обов`язковим обґрунтуванням необхідності заміни відповідача або залучення співвідповідача. 

62. Крім того, скаржниця-1 вказує, що під час розгляду справи судами не враховано висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 18.01.2023 у справі №752/24739/19, від 12.12.2018 у справі №752/11896/17-ц щодо застосування позовної давності.

63. Також, на думку скаржниці-1, судами не було враховано висновки Верховного Суду щодо застосування ст.ст. 331, 387, 388 ЦК України, викладені у постановах від 18.03.2020 у справі №199/7375/16-ц та від 20.05.2020 у справі №199/8047/16-ц.

64. Окрім цього, скаржниця-1 зазначає, що судами проігноровано правові висновки Верховного Суду щодо належних та допустимих доказів, а також стандартів доказування, сформульовані у постановах від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17, які стосуються застосування ст.ст. 73, 74, 86 ГПК України.

65. У зв`язку з наведеним скаржниця-1 стверджує, що висновки, покладені в основу рішення суду першої інстанції та підтримані судом апеляційної інстанції, не підтверджуються належними та допустимими доказами.

66. Додатково скаржниця-1 зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували положення ст.ст. 316, 317, 321, 387, 388 ЦК України, дійшовши помилкового висновку про вибуття спірного майна з володіння боржника поза його волею, без належного встановлення фактичних обставин щодо підстав набуття скаржником права власності.

67. Також скаржниця-1 вказує, що суди безпідставно ототожнили Базу відпочинку "Поділля" та Базу відпочинку "Felicita", не встановивши, чи є зазначені об`єкти тотожними за складом, технічними характеристиками та ступенем збереження, а відмова у призначенні будівельно-технічної експертизи призвела до неповного з`ясування обставин справи.

68. Крім того, у касаційній скарзі зазначено, що суди порушили норми процесуального права, зокрема принципи змагальності та повного з`ясування обставин справи, оскільки не надали належної оцінки доводам скаржника щодо необхідності дослідження питання створення нового об`єкта нерухомого майна та можливості застосування віндикаційного способу захисту.

69. ОСОБА_1 (далі - скаржниця-2) звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Хмельницької області від 03.07.2025 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 03.11.2025 скасувати в частині позовних вимог про витребування від неї на користь ВАТ "Красилівське ремонтно-транспортне підприємство" 72/100 часток комплексу будівель та споруд Бази відпочинку "Felicita", а справу в цій частині направити на новий розгляд до Господарського суду Хмельницької області.

70. ТОВ "Море Щастя" (далі - скаржник-3) звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Хмельницької області від 03.07.2025 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 03.11.2025 скасувати в частині задоволення позовних вимог про витребування від нього на користь ВАТ "Красилівське ремонтно-транспортне підприємство" 28/100 та 72/100 часток комплексу будівель та споруд Бази відпочинку "Felicita" (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1089857851103, адреса: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт Затока, вул. Приморська, 100г), а справу в цій частині направити на новий розгляд до Господарського суду Хмельницької області.

71. Скаржниця-2 та скаржник-3 у касаційних скаргах зазначають, що оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції є незаконними та необґрунтованими, ухваленими з порушенням норм матеріального та процесуального права, і наводять підстави касаційного оскарження, передбачені п. 1 ч. 2 ст. 287, ч. 1, ч. 3 ст. 310 ГПК України.

72. Скаржниця-2 та скаржник-3 вказують, що ОСОБА_1 та ТОВ "Море Щастя" не було належним чином повідомлено про розгляд справи у суді першої інстанції, на що суд апеляційної інстанції належним чином не звернув уваги, чим порушив приписи п. 3 ч. 3 ст. 277 ГПК України, а також не врахував висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 02.12.2021 у справі №5011/577/2011-27/22, від 25.04.2018 у справі №800/547/17, від 27.11.2019 у справі №913/879/17, від 21.05.2020 у справі №10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі №24/260-23/52-б, від 08.04.2025 у справі №133/3072/21, від 17.04.2018 у справі №200/11343/14-ц, від 20.03.2024 у справі №676/6279/20 щодо застосування зазначеної норми права у подібних правовідносинах (стосовно належного повідомлення учасника справи про час і місце її розгляду).

73. Скаржниця-2 вказує, що не була належним чином повідомлена про розгляд справи судом першої інстанції, у зв`язку з чим була позбавлена можливості реалізувати свої процесуальні права, зокрема подати докази, заяви та клопотання.

74. Крім того, скаржники зазначають, що судами не було враховано висновки Верховного Суду щодо застосування позовної давності, викладені у постановах від 12.12.2018 у справі №752/11896/17-ц, від 18.01.2023 у справі №752/24739/19, від 17.04.2018 у справі №200/11343/14-ц.

75. Також, на думку скаржників, судами не враховано правові висновки Верховного Суду щодо застосування ст.ст. 331, 387, 388 ЦК України, викладені у постановах від 18.03.2020 у справі №199/7375/16-ц, від 20.05.2020 у справі №199/8047/16-ц.

76. Крім того, скаржник-3 зазначає, що судами неправильно застосовано положення ст.ст. 387, 388 ЦК України, оскільки, на його думку, товариство є добросовісним набувачем спірного майна, а підстави для віндикації відсутні.

77. Скаржниця-2 також посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права, зокрема ст.ст. 316, 321, 331, 387, 388 ЦК України, без урахування правових висновків Верховного Суду щодо віндикаційних вимог та добросовісності набувача.

78. Скаржниця-2 стверджує, що суди безпідставно поклали в основу рішень висновки експертів, долучені до матеріалів справи, які, на її думку, не відповідають вимогам належності та допустимості доказів, а клопотання щодо призначення повторної або додаткової експертизи залишили без належної оцінки.

79. Окрім цього, скаржники зазначають, що судами не було враховано висновки Верховного Суду щодо застосування ст.ст. 73, 74, 86 ГПК України, викладені у постановах від 11.05.2023 у справі №910/17047/20, від 20.05.2025 у справі №911/3162/24, від 01.06.2021 у справі №911/2243/18, від 18.05.2021 у справі №916/2255/18, від 05.11.2019 у справі №915/641/18, від 10.04.2019 у справі №904/6455/17, від 26.02.2019 у справі №914/385/18, від 05.02.2019 у справі №914/1131/18, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17 щодо належних і допустимих доказів та стандартів доказування.

80. Скаржник-3 стверджує, що суди дійшли помилкового висновку про тотожність об`єктів нерухомого майна Бази відпочинку "Поділля" та Бази відпочинку "Felicita", не надавши належної оцінки технічним, реєстраційним та правовстановлюючим документам.

81. Скаржник-3 також посилається на порушення судами норм ст.ст. 73, 74, 86 ГПК України, вказуючи, що судові рішення ґрунтуються на припущеннях та неповному дослідженні доказів.

82. Крім того, скаржники посилаються на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 04.12.2019 у справі №917/1739/17 та від 18.06.2020 у справі №915/940/18, відповідно до яких самостійне застосування судом норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Узагальнений виклад позицій інших учасників справи

83. Позивач подав відзив на касаційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ТОВ "Море Щастя", у якому просив відмовити в їх задоволенні, а рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін.

84. Позивач указує, що судові повістки та процесуальні документи надсилалися за адресами, зазначеними відповідачами у матеріалах справи та у відомостях з офіційних реєстрів. Повернення кореспонденції з відмітками поштових установ не може свідчити про порушення судом вимог процесуального закону, оскільки неотримання кореспонденції з причин, що залежать від адресата, не є підставою для висновку про неналежне повідомлення.

85. Позивач зазначає, що доводи про незалучення окремих осіб до участі у справі є безпідставними, оскільки склад відповідачів був уточнений після передачі справи до господарського суду та розглядався судами з урахуванням фактичних правовідносин і даних державної реєстрації речових прав. Крім того, самі відповідачі мали об`єктивну можливість заявляти клопотання про вступ у справу, подання пояснень і доказів, однак належним чином цими процесуальними правами не скористалися. Суд апеляційної інстанції надав оцінку цим доводам і обґрунтовано їх відхилив.

86. У відзиві зазначено, що доводи касаційних скарг щодо неправильного застосування строків позовної давності є необґрунтованими, оскільки відповідачі не заявляли клопотань про застосування позовної давності у встановлені процесуальні строки; судами встановлено момент, з якого позивач об`єктивно дізнався про порушення свого права; спірні вимоги заявлені ліквідатором у межах справи про банкрутство з метою повернення майна до ліквідаційної маси, що має спеціальний правовий режим. Позивач зазначає, що суди попередніх інстанцій надали належну оцінку цим обставинам, а наведені у касаційних скаргах посилання на судову практику не свідчать про її неправильне застосування у даній справі.

87. Позивач заперечує твердження скаржників про неправильне застосування норм матеріального права та зазначає, що судами встановлено первинне вибуття спірного майна з власності позивача поза його волею; незаконність первинного відчуження та наступних правочинів; відсутність у відповідачів статусу добросовісних набувачів. За таких обставин застосування судами положень ст.ст. 387, 388 ЦК України є правомірним, а посилання скаржників на інші правові позиції Верховного Суду зводяться до спроби переоцінки встановлених судами фактів.

88. У відзиві зазначено, що доводи касаційних скарг щодо порушення судами вимог ст.ст. 73, 74, 86 ГПК України є необґрунтованими, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій дослідили всі подані сторонами докази у їх сукупності; надали оцінку кожному доказу з точки зору належності, допустимості та достовірності; мотивували, з яких причин ті чи інші докази приймаються або відхиляються.

89. Позивач зазначає, що застосування судами відповідних норм матеріального права не призвело до зміни предмета позову чи обраного способу захисту, а здійснювалося у межах заявлених вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння. Відповідні висновки Верховного Суду щодо допустимості самостійної правової кваліфікації спірних правовідносин судами були правильно враховані судами попередніх інстанцій.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій

90. Предметом касаційного перегляду у цій справі є питання дотримання судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права при розгляді позовних вимог про витребування з чужого незаконного володіння майна.

91. Перевіряючи доводи касаційних скарг, Верховний Суд виходить з того, що відповідно до ч. 1 ст. 300 ГПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права в межах доводів касаційної скарги, без переоцінки доказів та встановлення нових обставин.

92. За приписами п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України касаційне оскарження можливе у разі неправильного застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, зокрема якщо суди не врахували висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

93. Відповідно до ст.ст. 316, 317, 321 ЦК України право власності є непорушним, а власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

94. У постанові Верховного Суду від 12.04.2023 у справі №205/7567/18 з посиланням на ч. 2 ст. 328 ЦК України, зазначено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

95. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

96. За положеннями ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, зокрема, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

97. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

98. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. 

99. Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується.

100. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

101. Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника в силу обставин, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України, зокрема, чи з волі власника вибуло це майно з його володіння.

102. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 29.03.2017 у справі №6-3104цс16 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 №674/31/15-ц.

103. У постанові від 15.06.2021 у справі №916/585/18(916/1051/20) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що власник з дотриманням вимог ст.ст. 387, 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. При цьому зазначені норми є загальними, стосуються майна в цілому, тобто регулюють правовідносини щодо і рухомого, і нерухомого майна.

104. Верховний Суд вважає за необхідне звернутися до висновків про застосування норм права, які викладені у постанові Верховного Суду від 17.07.2024 у справі №916/2027/23, відповідно до яких за встановлених обставин вибуття спірного майна поза волею його власника, не виключається можливість його витребування навіть у добросовісного набувача.

105. Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, спірне нерухоме майно - комплекс будівель і споруд Бази відпочинку "Поділля" - вибуло з володіння ВАТ "Красилівське ремонтно-транспортне підприємство" не з його волі, що підтверджується сукупністю встановлених обставин, а саме: 1) право власності первісно було зареєстровано за ПП "Поділля" виключно на підставі судового рішення, яке у подальшому скасовано, а провадження у справі закрито; 2) подальші правочини з відчуження спірного майна ґрунтувалися на похідному титулі, який виник з незаконного первісного набуття; 3) судами у кримінальному провадженні встановлено факт незаконного відчуження майна боржника; 4) жодних доказів волевиявлення ВАТ "Красилівське ремонтно-транспортне підприємство" на відчуження спірного майна судами не встановлено.

106. За таких обставин суди дійшли обґрунтованого висновку, що спірне майно вибуло з володіння власника поза його волею, а отже, наявні передбачені п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України підстави для його витребування.

107. Отже, посилання відповідачів на свою добросовісність саме по собі не спростовує наявності у власника права на витребування спірного майна.

108. Разом із тим Верховний Суд звертає увагу, що доводи касаційних скарг про те, що судами попередніх інстанцій не досліджувалося питання добросовісності відповідачів, не відповідають змісту оскаржуваних судових рішень.

109. Як убачається з мотивувальних частин рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції, суди досліджували обставини набуття відповідачами права власності на спірне майно, зокрема: 1) підстави виникнення первісного титулу у ПП "Поділля"; 2) характер та правову долю судових рішень і правочинів, на які посилалися відповідачі як на підставу набуття права власності; послідовність та багаторазовість скасування судових рішень і визнання недійсними правочинів, що слугували підставою для реєстрації прав на спірне майно; 3) обізнаність відповідачів або можливість обізнаності про наявність тривалого судового спору щодо належності майна, наявність кримінального провадження та вироку суду щодо оспорюваного майна та відсутність належної та безспірної правової підстави набуття права власності на спірне майно.

110. З огляду на сукупність встановлених судами обставин, відповідачі мали об`єктивну можливість бути обізнаними про спірний характер майна, його походження та відсутність належної і безспірної правової підстави набуття права власності у осіб, від яких вони його набували, а отже не відповідають критеріям добросовісного набувача у розумінні ст. 388 ЦК України.

111. Отже, навіть за умови необхідності оцінки добросовісності відповідачів, суди попередніх інстанцій надали належну правову оцінку цим обставинам та обґрунтовано дійшли висновку про відсутність у відповідачів статусу добросовісних набувачів.

112. У цій справі суди попередніх інстанцій встановили, що спірне майно вибуло з володіння власника поза його волею, що саме по собі є достатньою підставою для застосування ст. 388 ЦК України; дослідили обставини добросовісності відповідачів та дійшли мотивованого висновку про її відсутність; застосували норми матеріального права з урахуванням усталеної практики Верховного Суду.

113. За таких обставин доводи касаційних скарг у цій частині зводяться до незгоди з оцінкою доказів та встановленими судами фактичними обставинами, що відповідно до положень ст. 300 ГПК України не входить до повноважень суду касаційної інстанції.

114. З огляду на встановлені судами фактичні обставини та наведені правові позиції Верховного Суду, Верховний Суд дійшов висновку, що у цій справі наявні передбачені ст. 388 ЦК України підстави для витребування спірного нерухомого майна, оскільки воно вибуло з володіння власника поза його волею.

115. Такий висновок відповідає принципу непорушності права власності, положенням цивільного законодавства та усталеній практиці Верховного Суду.

116. Окремо Верховний Суд звертає увагу, що спір у цій справі розглядається у межах справи про банкрутство боржника, а тому витребування майна, яке вибуло з його володіння поза волею власника, має на меті формування ліквідаційної маси та захист прав кредиторів, що відповідає завданням і принципам процедури банкрутства.

117. Відновлення контролю боржника над таким майном шляхом віндикації узгоджується з положеннями ст.ст. 7, 61, 62 КУзПБ та спрямоване на забезпечення балансу інтересів усіх учасників провадження у справі про банкрутство.

118. Щодо доводів касаційних скарг про неідентичність спірного майна, Верховний Суд виходить з такого.

119. Щодо обставин проведення робіт з реконструкції спірного майна, а також державної реєстрації поділу такого майна, Верховний Суд враховує правові висновки Верховного Суду щодо застосування норм матеріального права, зокрема ст.ст. 331 та 388 ЦК України, викладені у постановах від 10.05.2018 у справі №29/5005/6381/2011, від 05.02.2020 у справі №Б-50/232-09, від 27.02.2020 у справі №5013/458/11.

120. У зазначених постановах Верховний Суд виходив з того, що об`єкти нерухомого майна, створені внаслідок поділу, реконструкції або перебудови іншого об`єкта, з використанням його конструктивних, інженерних чи функціональних елементів, не можуть вважатися новоствореними у розумінні ст. 331 ЦК України.

121. Верховний Суд також зазначав, що формальна державна реєстрація поділу об`єкта нерухомості або присвоєння нових реєстраційних номерів не створює самостійного правового титулу, якщо первісний об`єкт вибув з володіння власника поза його волею.

122. За таких обставин проведення реконструкції, зміна технічних характеристик об`єкта або його поділ не усувають можливості витребування майна відповідно до ст. 388 ЦК України, оскільки такі дії не припиняють права власності попереднього власника та не змінюють правової природи спірного майна.

123. Судами першої та апеляційної інстанцій установлено, що після вибуття спірного нерухомого майна з володіння ВАТ "Красилівське ремонтно-транспортне підприємство" на території Бази відпочинку "Поділля" (у подальшому - "Felicita") здійснювалися роботи зі знесення окремих будівель, реконструкції та зведення нових об`єктів нерухомості.

124. При цьому судами встановлено, що такі роботи виконувалися після незаконного вибуття майна з володіння власника; особи, які ініціювали та здійснювали реконструкцію, не мали належного та безспірного правового титулу на спірне майно; відповідні правовстановлюючі документи та реєстраційні записи, які слугували підставою для оформлення прав на реконструйовані об`єкти, у подальшому визнавалися протиправними або скасовувалися в судовому порядку.

125. У касаційних скаргах відповідачі посилаються на те, що здійснення реконструкції, знесення частини будівель та зведення нових об`єктів нібито призвело до створення нового об`єкта нерухомості, що унеможливлює витребування спірного майна як такого, що належало боржнику.

126. Однак такі доводи не враховують правову природу віндикаційних вимог та ґрунтуються на помилковому ототожненні фактичних змін об`єкта з виникненням нового об`єкта цивільних прав.

127. Верховний Суд виходить з того, що реконструкція, перебудова, знесення окремих елементів або зміна технічних характеристик нерухомого майна не є самостійною та достатньою підставою для припинення права власності попереднього власника, якщо таке майно вибуло з його володіння поза його волею.

128. Здійснення реконструкції особою, яка не мала належної правової підстави для набуття або розпорядження майном, не може створювати для такої особи новий правовий титул та не усуває можливість витребування майна власником у порядку ст.ст. 387-388 ЦК України.

129. Віндикаційна вимога спрямована на повернення речі власнику, а не на оцінку вартості чи обсягу здійснених поліпшень. Тому обставини, пов`язані з реконструкцією, можуть мати значення лише для вирішення похідних вимог (зокрема щодо відшкодування витрат), але не впливають на саму можливість витребування майна, якщо виконані умови ст. 388 ЦК України.

130. Отже, факт реконструкції спірного нерухомого майна не спростовує встановленого судами факту вибуття майна з володіння власника поза його волею та не є підставою для відмови у задоволенні віндикаційних вимог.

131. З огляду на викладене Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що здійснення реконструкції спірного майна не має юридичного значення для вирішення спору про його витребування, а доводи касаційних скарг у цій частині спрямовані на переоцінку встановлених судами фактичних обставин і підлягають відхиленню. 

132. Посилання скаржників на низку постанов Верховного Суду щодо застосування ст.ст. 387, 388 ЦК України не спростовують висновків судів попередніх інстанцій у цій справі, оскільки наведені скаржниками правові позиції стосуються загальних умов віндикації та/або сформульовані за інших установлених фактичних обставин. Натомість у справі, що переглядається, суди попередніх інстанцій установили вибуття спірного майна з володіння власника поза його волею та надали оцінку доводам щодо статусу набувачів, а доводи касаційних скарг у цій частині по суті зводяться до незгоди з установленими судами обставинами та оцінкою доказів, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції (ст. 300 ГПК України).

133. Доводи касаційних скарг щодо необхідності призначення у справі будівельно-технічної експертизи зводяться до тверджень про нібито створення нового об`єкта нерухомого майна.

134. Верховний Суд зауважує, що призначення експертизи є процесуальною дією на розсуд суду та здійснюється за умови, якщо без спеціальних знань неможливо встановити обставини, що мають значення для справи. Скаржники не конкретизували, які саме обставини, що входять до предмета доказування у віндикаційному спорі (наявність права власності позивача, вибуття поза волею, характер титулу відповідача), неможливо встановити без спеціальних знань; натомість їх доводи зводяться до переоцінки вже досліджених реєстраційних та правовстановлювальних документів.

135. Водночас суди встановили, що База відпочинку "Felicita" є тим самим об`єктом нерухомості, що раніше обліковувався як База відпочинку "Поділля", а зміна назви та окремих реєстраційних відомостей не свідчить про створення нового майна.

136. Верховний Суд зазначає, що у цій справі призначення експертизи не є обов`язковим, якщо тотожність об`єкта може бути встановлена на підставі правовстановлюючих та реєстраційних документів. Отже, відмова суду апеляційної інстанції у призначенні експертизи є мотивованою та не свідчить про неповне з`ясування обставин справи.

137. Доводи скаржників про незаконну зміну предмета та/або підстав позову відхиляються, оскільки зі змісту матеріалів справи вбачається, що позивач у межах підготовчого провадження уточнив спосіб захисту, заявивши віндикаційну вимогу, при цьому фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги (належність майна боржнику та вибуття поза його волею), залишилися незмінними. Відповідні доводи касаційних скарг не свідчать про вихід судів за межі заявлених вимог та зводяться до незгоди з процесуальними рішеннями суду щодо ведення справи, тоді як згідно з ч. 2 ст. 309 ГПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

138. Водночас, відповідно до змісту трьох касаційних скарг, кожна з них зводиться до того, що кожен з відповідачів не був належним чином повідомлений про розгляд справи судом першої інстанції, що є безумовною підставою для скасування судових рішень у справі.

139. Відповідно до ч. 3 ст. 120 ГПК України виклики і повідомлення учасників справи здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

140. За приписами ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

141. Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 310 ГПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.

142. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.12.2018 у справі №752/11896/17-ц, а також Верховний Суд у постанові від 24.11.2020 у справі №904/5943/19 зазначали, що повернення судової кореспонденції з відміткою "за закінченням строку зберігання" саме по собі не підтверджує вручення у розумінні процесуального закону і не є тотожним ані відмові від отримання, ані відсутності особи за адресою.

143. Водночас при оцінці доводів про порушення права на участь у процесі Верховний Суд враховує не лише формальні відмітки поштового оператора, а й інші релевантні обставини, які можуть свідчити про наявність у сторони реальної можливості реалізувати процесуальні права (зокрема участь у провадженні щодо цього об`єкта, подання процесуальних документів, наявність або відсутність електронного кабінету). Такі обставини не підміняють вимог процесуального закону про повідомлення, однак можуть враховуватися при оцінці тверджень про повну необізнаність і неможливість участі у справі.

144. ОСОБА_1 у касаційній скарзі зазначає, що не була належним чином повідомлена про розгляд справи судом першої інстанції та вважає, що ці обставини утворюють підставу, передбачену п. 5 ч. 1 ст. 310 ГПК України.

145. Однак із встановлених судами попередніх інстанцій та підтверджених матеріалами справи обставин убачається, що ОСОБА_1 була обізнана про судовий спір щодо цього об`єкта нерухомості (бази відпочинку " Поділля "/"Felicita") та брала участь у цьому судовому провадженні під час розгляду цієї справи судом цивільної юрисдикції, зокрема вчиняла процесуальні дії, спрямовані на захист своїх прав та подавала заперечення проти вимог позивача.

146. Так, у межах розгляду спору у справі №495/5193/18 у Білгород-Дністровському міськрайонному суді Одеської області ОСОБА_1 подавала відзив на позовну заяву та клопотання про закриття провадження у справі, а також касаційну скаргу на постанову Одеського апеляційного суду від 25.10.2019, якою було скасовано ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 08.11.2018 про закриття провадження у справі. Тобто ОСОБА_1 брала участь у процесі та подавала процесуальні документи, що підтверджує її фактичну обізнаність про наявність спору щодо спірного майна та про судове провадження, ініційоване позивачем.

147. Після передачі матеріалів справи до господарського суду в межах справи про банкрутство суд першої інстанції здійснював направлення процесуальних документів ОСОБА_1 за адресою, яка зазначалась ОСОБА_1 в поданих нею ж документах як адреса для листування. Повернення таких відправлень з відміткою "за закінченням строку зберігання" саме по собі не підтверджує вручення у розумінні ч. 6 ст. 242 ГПК України, однак підлягає оцінці у сукупності з іншими встановленими обставинами.

148. З огляду на наведене Верховний Суд дійшов висновку, що у випадку ОСОБА_1 сукупність встановлених обставин не дає підстав вважати, що розгляд справи у суді першої інстанції відбувся за її відсутності за умов, які утворюють підставу для скасування судових рішень відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 310 ГПК України.

149. ТОВ "Море Щастя" у касаційній скарзі посилається на п. 5 ч. 1 ст. 310 ГПК України, зазначаючи, що товариство не було належним чином повідомлене про дату, час і місце судових засідань у суді першої інстанції та фактично було позбавлене можливості подати відзив, докази і заяви.

150. Верховний Суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 12.12.2018 у справі №752/11896/17-ц, на яку посилається скаржник, відповідно до якої повернення судової повістки/кореспонденції з відміткою поштового оператора "за закінченням терміну зберігання" саме по собі не дає підстав вважати, що учасник справи був належним чином поінформований про час і місце судового розгляду; аналогічний підхід висловлювався і Касаційним цивільним судом (зокрема, у постанові від 20.06.2018 у справі №127/2871/16-ц). Разом із тим у кожній конкретній справі ці обставини підлягають оцінці у сукупності з іншими даними про процесуальну комунікацію та поведінку учасника.

151. Оцінюючи доводи юридичної особи, Верховний Суд також враховує приписи ГПК України щодо використання ЄСІТС як одного з каналів обміну документами, а також встановлений для юридичних осіб обов`язок реєстрації електронного кабінету (ч. 6 ст. 6 ГПК України), що спрямовано на забезпечення належної процесуальної комунікації з судом.

152. Так, на відміну від моделі повідомлення, оцінюваної Великою Палатою Верховного Суду у 2018 році у цивільному процесі, у господарському судочинстві чинна редакція ГПК України передбачає використання ЄСІТС як стандартного інструменту обміну документами, а для юридичних осіб встановлює обов`язок реєстрації електронного кабінету (ч. 6 ст. 6 ГПК України), який покликаний забезпечити належну процесуальну комунікацію між судом і учасником справи.

153. Верховний Суд звертає увагу на те, що після набрання чинності змінами, внесеними Законом України №3200-IX, для юридичних осіб у господарському процесі встановлено обов`язок реєстрації та використання електронного кабінету в ЄСІТС (ч. 6 ст. 6 ГПК України), а невиконання цього обов`язку тягне ризик процесуальних наслідків, пов`язаних з отриманням/неотриманням процесуальних документів.

154. Аналогічний підхід застосований Верховним Судом у постанові від 03.11.2025 у справі №917/2317/24, де Верховний Суд, оцінюючи доводи юридичної особи про необізнаність щодо розгляду справи, виходив із того, що надсилання судових документів за належною адресою та повернення поштових відправлень не свідчать про порушення судом обов`язку повідомлення, а відсутність (несвоєчасність) реєстрації електронного кабінету є дією/бездіяльністю самого учасника, яка не може покладатися на суд та не створює підстав для висновку про неналежне повідомлення.

155. Отже, невиконання юридичною особою обов`язку щодо реєстрації електронного кабінету (за наявності такого обов`язку відповідно до закону) не означає автоматичного належного повідомлення, однак свідчить про невикористання передбаченого законом інструменту процесуальної комунікації і, відповідно до принципу змагальності та ризику процесуальної поведінки (ст. 13 ГПК України), покладає на таку особу ризик наслідків, пов`язаних із невчиненням необхідних процесуальних дій.

156. За таких обставин доводи ТОВ "Море Щастя" про його неналежне повідомлення за сукупністю встановлених обставин не спростовують висновку суду апеляційної інстанції щодо дотримання судом першої інстанції вимог процесуального закону про повідомлення ТОВ "Море Щастя" про розгляд справи в суді першої інстанції та не зумовлюють скасування судових рішень відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 310 ГПК України.

157. Повернення поштових відправлень із відміткою "за закінченням терміну зберігання" не може автоматично тлумачитися як підтвердження фактичного інформування особи (що узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду). Однак у випадку юридичної особи така обставина не спростовує висновку про дотримання судом вимог процесуального закону щодо повідомлення, якщо суд надсилав документи за належною адресою, а юридична особа, будучи зобов`язаною зареєструвати електронний кабінет у ЄСІТС, не виконала цього обов`язку та, відповідно, прийняла на себе ризики наслідків такої бездіяльності (ч.ч. 5, 6 ст. 6, ст.ст. 120, 242 ГПК України).

158. ОСОБА_2 у касаційній скарзі також посилається на п. 5 ч. 1 ст. 310 ГПК України, зазначаючи, що не була належним чином повідомлена про розгляд справи судом першої інстанції, а відтак була позбавлена можливості подати відзив, докази та заяви.

159. На відміну від юридичної особи, для фізичної особи реєстрація електронного кабінету є правом, а не обов`язком, тому оцінка доводів про повідомлення здійснюється з урахуванням фактичних даних про вручення процесуальних документів та реальної можливості участі у справі.

160. Матеріали справи свідчать, що щодо ОСОБА_2 суд першої інстанції здійснював направлення процесуальних документів поштовим зв`язком; водночас такі відправлення поверталися з відміткою "за закінченням строку зберігання", а матеріали справи не містять підтвердження вручення у спосіб, який відповідно до ч. 6 ст. 242 ГПК України засвідчує "день вручення".

161. За таких обставин апеляційний суд мав надати мотивовану оцінку доводам скаржниці про відсутність належного повідомлення та наслідкам цього для реалізації процесуальних прав, однак належного аналізу зазначених обставин не здійснив.

162. З огляду на відсутність у матеріалах справи підтвердження належного повідомлення ОСОБА_2 про дату, час і місце судових засідань у суді першої інстанції у розумінні приписів ГПК України, доводи касаційної скарги у цій частині є обґрунтованими, а відтак наявна безумовна підстава для скасування судових рішень у відповідній частині згідно з п. 5 ч. 1 ст. 310 ГПК України.

163. Обставини, на які посилалася скаржниця в суді апеляційної інстанції щодо перебування за межами України в окремі періоди, у цьому контексті оцінюються як додаткові та не є визначальними для висновку про відсутність належного повідомлення.

164. Водночас невикладення апеляційним судом мотивів щодо наведених доводів про відсутність належного повідомлення (із зазначенням, які саме процесуальні документи, коли і яким способом були вручені/вважаються врученими відповідно до ч. 6 ст. 242 ГПК України) свідчить про порушення вимог до мотивованості судового рішення (ст. 236 ГПК України) та повноти апеляційного перегляду (ст. 269, 277 ГПК України).

165. У постановах від 14.11.2018 у справі №183/1617/16 та від 29.05.2019 у справі №367/2022/15-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що у спорі з кількома належними відповідачами, в яких немає солідарного обов`язку, один з них може заявити про застосування позовної давності лише щодо тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів. Для застосування позовної давності суд має дослідити питання її перебігу окремо щодо кожної позовної вимоги, звернутої до відповідного відповідача.

166. Отже, у спорі з кількома відповідачами питання позовної давності оцінюється окремо щодо кожної вимоги та кожного відповідача, а усунення порушення права на участь у процесі та надання оцінки заяві про позовну давність у цій справі стосується саме вимог, звернутих до ОСОБА_2 , і не зумовлює автоматичного перегляду висновків судів щодо інших відповідачів.

167. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.10.2023 у справі №756/8056/19 зазначила, що відповідач, який не був належним чином повідомлений про розгляд справи в суді першої інстанції, не може бути позбавлений права заявити про застосування позовної давності на стадії апеляційного перегляду, а апеляційний суд зобов`язаний надати оцінку такій заяві.

168. Під час нового розгляду справи суд першої інстанції зобов`язаний забезпечити реалізацію процесуальних прав ОСОБА_2 та надати оцінку її доводам і заявам, поданим у межах спору в частині позовних вимог, заявлених до неї, у тому числі щодо застосування позовної давності.

169. Оскільки встановлене порушення стосується забезпечення права ОСОБА_2 на участь у розгляді спору, судові рішення підлягають скасуванню лише в частині, якою вирішено спір щодо ОСОБА_2 , з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції. В іншій частині підстав для скасування судових рішень Верховний Суд не встановив.

170. Верховний Суд виходить з того, що встановлене у цій справі порушення права ОСОБА_2 на участь у судовому розгляді мало місце на стадії розгляду справи судом першої інстанції, оскільки остання не була належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи. Таке порушення має індивідуальний характер та саме по собі не спростовує висновків судів щодо належності повідомлення інших відповідачів.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

171. Відповідно до ст. 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

172. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково та передати справу повністю або частково на новий розгляд, у тому числі за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

173. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (ч. 4 ст. 310 ГПК України).

174. За наведених вище обставин Верховний Суд вважає за необхідне касаційні скарги ОСОБА_1 та ТОВ "Море Щастя" залишити без задоволення, а касаційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково. Отже, рішення місцевого господарського суду та постанову апеляційного господарського суду у справі слід скасувати в частині вирішення спору щодо ОСОБА_2 з направленням справи в цій частині на новий розгляд, а в іншій частині судові рішення підлягають залишенню без змін.

Судові витрати

175. У зв`язку з тим, що Верховний Суд залишає касаційні скарги ОСОБА_1 та ТОВ "Море Щастя" без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді касаційної інстанції, покладаються на скаржників. Оскільки справа в частині позовних вимог ОСОБА_2 направляється на новий розгляд до суду першої інстанції, то розподіл судових витрат у цій частині Верховним Судом не здійснюється.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 310, 314-317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційні скарги ОСОБА_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю "Море Щастя" залишити без задоволення.

2. Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

3. Постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 03.11.2025 та рішення Господарського суду Хмельницької області від 03.07.2025 у справі №11/5025/1265/12(495/5193/18) в частині вирішення спору щодо ОСОБА_2 скасувати, а справу в цій частині направити на новий розгляд до Господарського суду Хмельницької області.

4. В іншій частині постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 03.11.2025 та рішення Господарського суду Хмельницької області від 03.07.2025 у справі №11/5025/1265/12(495/5193/18) залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В. Картере

Судді С. Жуков

В. Пєсков