УХВАЛА
14 січня 2026 року 
м. Київ
справа № 240/24480/25
адміністративне провадження № К/990/55503/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Кравчука В.М., суддів Коваленко Н.В., Стеценко С.Г.,
перевіривши касаційну скаргу Міністерства юстиції України
на постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 01 грудня 2025 року 
у справі № 240/24480/25
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮНІ ЛЮКС"
до Міністерства юстиції України
про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮНІ ЛЮКС" (далі - ТОВ "ЮНІ ЛЮКС", позивач, скаржник) звернулося до суду з позовом до Міністерства юстиції України (далі - відповідач), в якому просило:
- визнати протиправним та скасувати Наказ Міністерства юстиції України «Про задоволення скарги» № 1385/5 від 20.05.2025;
- зобов`язати Міністерство юстиції України відновити правове становище в сфері державної реєстрації прав на об`єкти нерухомого майна, що існувало до видачі незаконного Наказу № 1385/5 від 20.05.2025, шляхом поновлення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записів, внесених на підставі рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 71419768 від 03.02.2024, індексний номер 71419910 від 03.02.2024.

Ухвалою від 31.10.2025 Житомирський окружний адміністративний суд на підставі п.1 ч. 1 ст. 170 КАС України відмовив у відкритті адміністративного провадження, дійшовши висновку, що спір підлягає розгляду в порядку господарського, а не адміністративного судочинства.
Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 01.12.2025 апеляційну скаргу ТОВ «ЮНІ СЕРВІС» задоволено; ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 31.10.2025 скасовано.

29.12.2025 до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Міністерства юстиції України, в якій останнє просить зупинити дію постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 01.12.2025 у справі № 240/24480/25 до закінчення її перегляду в касаційному порядку; скасувати постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 01.12.2025 у справі № 240/24480/25 та залишити ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 31.10.2025 в силі.

При вирішенні питання про відкриття касаційного провадження за зазначеною касаційною скаргою Суд виходить з такого.
Згідно з ч. 3 ст. 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються, з-поміж іншого, підстава (підстави) відкриття касаційного провадження.
Підставою касаційного оскарження судового рішення скаржник заявляє абз. п.п.1, 3, 4 ч. 4 ст. 328 КАС України. Зазначає, що касаційна скарга у цій справі стосується питання, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки суди при розгляді питання щодо юрисдикції розгляду справи даної категорії доходять протилежних висновків та по різному тлумачать норми законодавства, які регулюють спірні правовідносини. У свою чергу рішення суду апеляційної інстанцій у справі №240/24480/25 в подальшому може вплинути на формування судової практики, щодо юрисдикції розгляду справ. 

Скаржник покликається на наявність усталеної практики Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, що такі спори мають розглядатися господарськими судами (постанови від 14.08.2019 у справі №826/15468/17, від 06.02.2020 у справі №640/20032/18, від 21.12.2020 у справі №640/12435/19, від 08.07.2021 у справі №640/6595/20, від 11.10.2021 у справі №910/5971/20 та ін.). На думку відповідача, суд апеляційної інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, які викладені у постанові Верховного Суду від 04.03.2025 у справі №910/5996/24, щодо критеріїв розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Скаржник покликається на неврахування судом апеляційної інстанції висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 29.05.2019 у справі №826/9341/17, від 19.06.2019 у справі №802/385/18-а, від 06.11.2019 у справі №826/3731/18, 04.09.2018 у справі №823/2042/16 та ін.
Окрім того, відповідач зазначає, що справа становить значний суспільний інтерес, оскільки предметом розгляду є визнання протиправним та скасування наказу Міністерства юстиції України.

Перевіряючи наявність підстав для відкриття касаційного провадження, Суд виходить з такого.
Відповідно до ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства належить забезпечення апеляційного перегляду справи. Касаційне оскарження судового рішення допускається лише у визначених законом випадках.
Згідно з ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Відповідно до ч. 2 ст. 328 КАС України у касаційному порядку можуть бути оскаржені ухвали суду першої інстанції про забезпечення позову, заміну заходу забезпечення позову, ухвали, зазначені у пунктах 3 (повернення заяви позивачеві (заявникові), 4 (відмови у відкритті провадження у справі), 12 (залишення позову (заяви) без розгляду), 13 (закриття провадження у справі), 17 (відмови у відкритті провадження про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, відмови в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами), 20 (заміни сторони у справі (процесуальне правонаступництво) або сторони виконавчого провадження) частини першої статті 294 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.
Разом з тим, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах (ч. 1 ст. 19 КАС України), зокрема:
1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження;
1-1) спорах адміністратора за випуском облігацій, який діє в інтересах власників облігацій відповідно до положень Закону України "Про ринки капіталу та організовані товарні ринки", із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності;
2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби;
3) спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень;
4) спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів;
5) за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом;
6) спорах щодо правовідносин, пов`язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму;
7) спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації;
8) спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності;
9) спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій, експертних команд з оцінювання повсякденного функціонування особи та інших подібних органів, рішення яких є обов`язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб;
10) спорах щодо формування складу державних органів, органів місцевого самоврядування, обрання, призначення, звільнення їх посадових осіб;
11) спорах фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності державного замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про оборонні закупівлі", крім спорів, пов`язаних із укладенням державного контракту (договору) про закупівлю з переможцем спрощених торгів із застосуванням електронної системи закупівель, а також зміною, розірванням і виконанням державних контрактів (договорів) про закупівлю;
12) спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів охорони державного кордону у справах про правопорушення, передбачені Законом України "Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень";
13) спорах щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років";
14) спорах із суб`єктами владних повноважень з приводу проведення аналізу ефективності здійснення державно-приватного партнерства;
15) спорах, що виникають у зв`язку з оголошенням, проведенням та/або визначенням результатів конкурсу з визначення приватного партнера та концесійного конкурсу;
16) спорах щодо здійснення державного регулювання, нагляду і контролю у сфері медіа.
Згідно з ч. 2 названої статті юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи:
1) що віднесені до юрисдикції Конституційного Суду України;
2) що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства;
3) про накладення адміністративних стягнень, крім випадків, визначених цим Кодексом;
4) щодо відносин, які відповідно до закону, статуту (положення) громадського об`єднання, саморегулівної організації віднесені до його (її) внутрішньої діяльності або виключної компетенції, крім справ у спорах, визначених пунктами 9, 10 частини першої цієї статті.
Адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватно-правовому спорі і заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне, судочинства і знаходиться на розгляді відповідного суду (ч. 3 ст. 19 КАС України).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України суд відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вказаний позов належить розглядати за правилами адміністративного судочинства України, оскільки у справі № 240/24480/25 товариство як позивач оскаржує саме владно-управлінське рішення Мін`юсту «Про задоволення скарги», яким було анульовано цілий ряд рішень державних реєстраторів про перехід прав власності на нерухоме майно, - і посилається при цьому на незаконність цього рішення саме у зв`язку з порушеннями процедури розгляду скарги.
Опосередкований вплив Наказу Мін`юсту від 20.05.2025 «Про задоволення скарги» на приватні інтереси, зокрема, ТОВ «Юні Сервіс» (як одного з кінцевих покупців нерухомого майна), - не перетворює спір на приватно-правовий, оскільки предметом спору залишається законність владно-управлінського рішення, а не встановлення чи перехід майнових прав. Відтак, предметом спору є виключно дотримання Мін`юстом процедурних вимог при розгляді скарги та прийнятті відповідного рішення, а також наявність у Компанії Вестгрініт Холдінгс Лімітед (Westgrinite Holdings Limited) повноважень на подання такої скарги.

Суд звертає увагу, що у постанові від 17.12.2025 у справі № 240/21813/25, предметом спору в якій також був наказ Міністерства юстиції України "Про задоволення скарги" від 20.05.2025 №1385/5, Верховний Суд виснував:
«68. Оскаржуючи наказ Мін`юсту, позивач не оспорює права власності Компанії «Вестгрініт Холдінгс Лімітед» чи інших її майнових прав чи третіх осіб, а захищає право на належну правову процедуру у публічно-правових відносинах. Предметом спору є виключно дотримання Мін`юстом визначеної законодавством адміністративної процедури при розгляді скарги та прийнятті відповідного рішення за наслідками адміністративного провадження, в якому позивач брав участь.
69. З огляду на вище наведене, спір, пов`язаний з оскарженням наказу Мін`юсту за наслідком розгляду скарг на дії державного реєстратора, є публічно-правовим.
70. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про адміністративну процедуру» особа має право на оскарження рішень адміністративного органу в судовому порядку.
71. Відповідно до абз. 3 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення Міністерства юстиції України можуть бути оскаржені до суду. 
72. Відповідно до п. 17 Порядку № 1128 рішення, дії або бездіяльність Мін`юсту [за результатами розгляду скарги у сфері державної реєстрації] можуть бути оскаржені до суду.
73. Жоден з цих чи інших нормативних актів не передбачає, що вимоги про визнання протиправним та скасування рішення адміністративного органу повинні об`єднуватися з іншими вимогами (наприклад, майновими) чи вимогами до інших осіб-відповідачів (наприклад, учасників майнового спору). Такі вимоги суперечили б ч. 2 ст. 55 Конституції України, за якою кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади без будь-яких додаткових умов.
74. Перевірка дотримання процедури прийняття індивідуального акта суб`єктом владних повноважень належить до виключної компетенції адміністративних судів відповідно до статей 2, 5, 19 КАС України. Адміністративний суд надає оцінку процедурі його прийняття та межам повноважень органу, який його прийняв, а істотне порушення процедури прийняття адміністративного акта є самостійною та достатньою підставою для його скасування.
75. Вплив наказу Мін`юсту на майнові права та інтереси позивача не перетворює спір у господарський (приватно-правовий), оскільки предметом спору є правомірність владно-управлінського рішення, а не законність (дійсність) правочинів, на підставі яких виникли або припинилися речові права. 
76. Спір між юридичними особами щодо речових прав належить до юрисдикції господарських судів, але наявність такого спору не позбавляє учасника адміністративного провадження права на звернення до адміністративного суду, а адміністративний суд - обов`язку перевірити законність адміністративного акта (у цій справі - наказу Мін`юсту) за критеріями, які передбачено у ст. 2 КАС України. 
77. Господарський суд такої перевірки забезпечити не може, оскільки вимоги про скасування реєстраційних дій (рішень державних реєстраторів) у господарському судочинстві можуть були лише похідними і їх вирішення цілком залежить від вирішення основних вимог (ч. 1 ст. 173 ГПК України). Тобто, відмовляючи у задоволенні позову за основною вимогою, господарський суд повинен залишити в силі адміністративний акт (в нашому випадку наказ Мін`юсту), навіть не перевіряючи його законність. За чинного правового регулювання ситуація, коли господарський суд відмовляє в основній вимозі, але задовольняє похідну - скасовує адміністративний акт, завідомо є неможливою.
78. За таких обставин віднесення спору, що виник у цій справі, до господарської юрисдикції призведе до неможливості здійснення судового контролю за законністю наказу Мін`юсту повноважним адміністративним судом, який має здійснювати такий судовий контроль за Конституцією України (ч.5 ст.125), КАС України (ст.19), Законом України «Про центральні органи виконавчої влади» (ч. 8 ст.15) та Законом України «Про адміністративну процедуру» (ст. 17). Інші суди, господарські та загальні, розглядаючи вимоги щодо реєстраційних дій та інших адміністративних актів як похідні, повноцінний судовий контроль на предмет дотримання вимог ст. 2 КАС України здійснювати не можуть.
79. Зважаючи на те, що Компанія «Вестгрініт Холдінгс Лімітед» обрала не судовий, а адміністративний порядок захисту своїх прав та звернулася до Мін`юсту зі скаргою на дії державних реєстраторів, усі рішення, дії чи бездіяльність в цій адміністративній процедурі та за наслідками адміністративного провадження, як акти з приводу одних і тих же публічно-правових відносин, підлягають судовому контролю саме в порядку адміністративного судочинства. 
80. Адміністративні акти, ухвалені на різних стадіях адміністративної процедури (провадження), в тому числі за наслідками адміністративного оскарження (як-от наказ Мін`юсту у цій справі), оскаржуються в порядку адміністративного судочинства.
Відмова у доступі до адміністративного суду (відмова у відкритті провадження у справі, закриття провадження) з мотивів існування між сторонами приватно-правового спору унеможливлює реалізацію конституційного права на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (ст. 55 Конституції України).
81. Особа, яка є учасником адміністративної процедури, не може бути позбавлена доступу до адміністративного суду: наданню суб`єкту владних повноважень дискреції щодо вирішення скарги кореспондують повноваження адміністративного суду перевірити, чи здійснено цю дискрецію відповідно до закону, принципів адміністративної процедури та із дотриманням прав усіх учасників провадження. Позбавлення такої особи можливості оскаржити рішення адміністративного органу саме в адміністративному суді суперечить конституційній ролі адміністративного суду (ст. ст. 55 та 125 Конституції України).
82. Крім того, оскарження наказу Мін`юсту в порядку адміністративного судочинства не перешкоджає зверненню зацікавлених осіб до господарського суду для вирішення спору щодо речових прав на нерухоме майно.
83. Відмова у відкритті провадження у цій справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України (позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства) унеможливлює судовий захист прав позивача, оскільки позбавляє його можливості оскаржити адміністративний акт Мін`юсту, ухвалений, на думку позивача, з порушенням адміністративної процедури та його прав.»
Отже, Верховний Суд сформував висновок щодо юрисдикції спорів, предметом в яких є наказ Мін`юсту, ухвалений за наслідками адміністративної процедури, і Суд не вбачає підстав для відступу від зазначеного висновку.
За правилами п. 5 ч. 1 ст. 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо, зокрема суд у порядку, передбаченому частинами другою, третьою цієї статті, дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.
Пунктом 2 частини другої цієї статті встановлено, що суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
За викладених обставин і наведеного нормативного регулювання, Суд вважає, що касаційну скаргу Міністерства юстиції України на постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 01.12.2025 у справі 240/24480/25 слід визнати необґрунтованою, що є підставою для відмови у відкритті касаційного провадження.

Керуючись ст.ст. 328, 333, 359 КАС України, Верховний Суд,

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Міністерства юстиції України на постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 01 грудня 2025 року у справі №240/24480/25.
Копію ухвали про відмову у відкритті касаційного провадження надіслати скаржнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною і не оскаржується.

Суддя В.М. Кравчук

Суддя Н.В. Коваленко

Суддя  С.Г. Стеценко