ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 січня 2026 року 
м. Київ
справа №295/8089/23
адміністративне провадження № К/990/41862/23 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Мельник-Томенко Ж. М.,
суддів - Жука А. В., Уханенка С. А., 
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області, Житомирського відділу у місті Житомирі Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області про визнання протиправним та скасування рішення, провадження в якій відкрито 
за касаційною скаргою Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 12.07.2023 (суддя - Чішман Л. М.) та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 12.09.2023 (колегія суддів у складі: Ватаманюка Р. В., Сапальової Т. В., Капустинського М. М.),
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їхнє обґрунтування
У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області, Житомирського відділу у місті Житомирі Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області, в якому просила визнати протиправним та скасувати рішення Житомирського відділу у місті Житомирі Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області від 20.05.2023 «Про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства», яким вирішено примусово повернути до країни походження або третьої країни громадянку Вірменії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язано її покинути територію України до 01.06.2023.
На обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що 20.05.2023 головним спеціалістом Житомирського відділу у місті Житомирі Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області Банцер М. І. відносно неї складено протокол про адміністративне правопорушення ПРМЖТ001403 за частиною першою статті 203 Кодексу України об адміністративних правопорушеннях (далі - КУпАП) стосовно того, що остання після закінчення відповідного терміну перебування на території України ухилилася від виїзду. Позивачка пояснила, що не виїхала у зв`язку із сімейними обставинами. За наслідками розгляду справи про адміністративне правопорушення на підставі зазначеного протоколу, начальником відділу Житомирського відділу у місті Житомирі Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області ОСОБА_4 винесено постанову ПНМЖТ 001384, якою на позивачку було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400 грн, який був сплачений нею 23.05.2023.
20.05.2023 Житомирським відділом у місті Житомирі Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області прийнято рішення «Про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства», згідно з яким вирішено примусово повернути до країни походження або третьої країни громадянку Вірменії, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язано її покинути територію України в термін до 01.06.2023.
Позивачка пояснює, що наразі повернутися до Вірменії не може, оскільки на території такої держави продовжує відбуватися збройний конфлікт з Азербайджаном з приводу територій, що є загальновідомим фактом, події чого неодноразово відображаються в засобах масової інформації. Зазначені обставини становлять загрозу життю та здоров`ю позивачки. Виїхати до третьої країни вона не може, оскільки їй не має куди їхати. Також зазначає, що на території України проживає її син, який здійснює господарську діяльність, як фізична особа підприємець. В своїй діяльності займається виготовленням хліба, його розповсюдженням (продажем) та поставкою продуктів харчування, в чому йому допомагає позивачка, що є сімейним бізнесом. Протягом майже півтора року Україна потерпає від збройної агресії росії, війни. При цьому сім`я позивачки не тільки засуджує збройну агресію росії щодо України, а і постійно допомагає Збройним силам України, займається волонтерською діяльністю, надаючи безкоштовно продукти харчування на їх потреби. Республіка Вірменія тримає проросійський курс і в збройному конфлікті з Азербайджаном звернулася за допомогою саме до росії. При цьому позивачка звертає увагу на існування між указаними країнами ОДКБ договору колективної безпеки, що несе певні зобов`язання між цими країнами, у тому числі і політичні. Ураховуючи політичні переконання позивачки, засудження нею війни, збройної агресії росії проти України, допомоги Збройним силам України, наслідком виїзду її до Вірменії стануть репресії на фоні її політичних переконань. А вона уважає, що наявна загроза життю та здоров`ю позивачки, внаслідок чого існує пряма заборона примусовому поверненню, чого відповідачем не було ураховано.
Також позивачка указує, що приймаючи оскаржуване рішення, відповідач мав би також виходити з правових і фактичних наслідків такої дії, а тому був зобов`язаний обґрунтувати суттєву суспільну необхідність прийняття такого рішення і врахувати право позивачки на сім`ю та міцність соціальних, культурних і родинних зв`язків у сім`ї позивачки.
На думку позивачки, відповідачем не дотримано одного з елементів критерію «необхідності у демократичному суспільстві», а саме: принципу пропорційності, який, в свою чергу, вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивачки і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, що призвело до негативних наслідків для позивачки за відсутності будь-якої, доведеної у встановленому законом порядку, вини останньої. Примусове повернення позивачки порушує принцип справедливої рівноваги між загальним інтересом суспільства та захистом основних прав конкретної особи та становить собою непропорційне втручання в право на повагу до сімейного життя, які будуть розлученими.
Позивачка уважає, що понесла покарання за інкриміноване нею правопорушення сплативши штраф, та має всі підстави на продовження терміну перебування на території України, чому заважає зазначене рішення, оскільки зобов`язує її покинути територію України, чим порушує її права.
Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи
ОСОБА_1 є громадянкою Республіки Вірменія.
Зі змісту протоколу про притягнення до адміністративної відповідальності від 20.05.2023 встановлено, що у с. Станишівка Житомирського району Житомирської області було виявлено громадянку Вірменії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка порушила строки перебування на території України, у зв`язку з чим відносно неї складено протокол про адміністративне правопорушення ПРМЖТ001403 від 20.05.2023 за частиною першою статті 203 КУпАП. Відомості про місце складання протоколу не відповідають дійсності, оскільки свідком зазначено, що указаний документ складався у приміщенні Житомирського відділу.
Відповідачем було здійснено перевірку щодо отримання інформації з АЦС «АРКАН» (інтегрована міжвідомча інформаційно-телекомунікаційна система щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон про перетин державного кордону України) щодо перетину державного кордону громадянкою республіки Вірменія ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 ) для встановлення законності її перебування на території України.
Інформація щодо перетину державного кордону України громадянкою Республіки Вірменія ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з 01.01.2018 по 20.05.2023 у міжвідомчій автоматизованій системі обміну інформацією «АРКАН» відсутня, що на думку представника відповідача свідчить про те, що позивачка перебуває в Україні понад установлений законодавцем термін для легального перебування. Однак, чіткої дати перетину кордону не установлено, таким чином відсутня можливість встановити, що саме на час перетину кордону позивачкою норми права містили вимоги щодо можливості тимчасового перебування на території України не більш як 90 днів протягом 180 днів, а не інший період.
Постановою ПНМЖТ001384 від 20.05.2023 на підставі протоколу про адміністративне правопорушення ПРМЖТ001403 від 20.05.2023 позивачку визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 203 КУпАП та накладено штраф в розмірі 3400,00 грн, який був сплачений позивачкою, що підтверджується відповідною квитанцією.
Рішенням Житомирського відділу у місті Житомирі Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області від 20.05.2023 «Про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства» вирішено примусово повернути до країни походження або третьої країни громадянку Вірменії, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язано її покинути територію України в термін до 01.06.2023.
Крім того, судом першої інстанції установлено, що допитаний у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_4 , який є начальником Житомирського відділу у місті Житомирі Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області, який був присутнім при складанні постанови про притягнення до адміністративної відповідальності та затвердив рішення про примусове повернення, повідомив, що позивачка власне звернулася до Житомирського відділу у місті Житомирі Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області та просила скласти протокол про адміністративне правопорушення та накласти штраф для забезпечення можливості у подальшому легалізувати своє перебування на території України шляхом виїзду та подальшого легального в`їзду в Україну. Свідок пояснив, що ОСОБА_1 спілкувалася переважно російською мовою, частково українською, проте розуміла обидві мови, повідомила, що перекладача не потребує. Період перебування ОСОБА_1 на території України установлювався за допомогою системи «Аркан», проте в останній зберігаються відомості лише за 5 років, що указує на більш пізніший час в`їзду. ОСОБА_1 повідомила, що не виїхала за межі України за сімейних обставин, проживає з сином та онуками. Свідок зазначив, що урахував сімейні обставини, тому не написав про заборону в`їзду.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
Рішенням Богунського районного суду м. Житомира, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 12.09.2023, позов задоволено. Скасовано рішення Житомирського відділу у місті Житомирі Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області від 20.05.2023 про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянки Вірменії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язання її покинути територію України до 01.06.2023.
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про наявність порушень у процедурі прийняття й оголошення оскаржуваного рішення міграційним органом в аспекті встановлення чіткої дати в`їзду на територію України, незалучення перекладача, не дотримання балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, зі змісту рішення останнє не містить відомостей про порядок та строки оскарження, тому є протиправним і підлягає скасуванню.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційних скарг
Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Богунського районного суду м. Житомира від 12.07.2023, залишене без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 12.09.2023 у справі № 295/8089/23 повністю та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі.
Підставами звернення з касаційною скаргою зазначає пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Обґрунтовуючи посилання на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, скаржник зазначає, що судами попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях неправильно застосовано норми права та без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 10.10.2019 у справі № 2340/2910/18, від 23.01.2020 у справі № 343/2242/16-а, від 12.08.2020 у справі № 755/14023/17, від 07.02.2023 у справі № 522/7918/22, а саме: пункту 14 частини першої статті 1, частини шістнадцятої статті 4, частин першої та третьої статті 9, частин першої та п`ятої статті 26 Закону України від 22.09.2011 № 3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон № 3773-VI); підпункту 2 пункту 2 Порядку продовження строку перебування та тимчасового проживання, продовження та скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 № 150 (далі - Порядок № 150); пункту 5 Розділу І Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 № 353/271/150 (далі - Інструкція № 150).
Крім того, скаржник посилається на порушення судом першої інстанції положень процесуального права, а саме: пункту 2 частини 2 статті 245 КАС України, оскільки у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень, оскільки судом першої інстанції прийнято рішення, залишене без змін судом апеляційної інстанції, без визнання протиправним рішення міграційного органу, але разом з тим, зі скасуванням індивідуального акта - рішення про примусове повернення іноземця за межі території України.
Позиція інших учасників справи
Від позивачки відзиву на касаційну скаргу не надходило. Відповідно до частини четвертої статті 338 КАС України відсутність відзиву на касаційну скаргу не перешкоджає перегляду рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
Рух касаційної скарги
12.12.2023 до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області на рішення Богунського районного суду м. Житомира та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 12.09.2023.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.12.2023 визначено склад колегії суддів, а саме: головуючу суддю (суддю-доповідача) Мельник-Томенко Ж. М., суддів Єресько Л. О., Мартинюк Н. М. для розгляду судової справи № 295/8089/23.
Ухвалою Верховного Суду від 24.01.2024 відкрито касаційне провадження за скаргою Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області на рішення Богунського районного суду м. Житомира та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 12.09.2023.
Ухвалою Верховного Суду від 17.12.2025 закінчено підготовку даної справи до касаційного розгляду та призначено її касаційний розгляд в порядку письмового провадження.
Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 18.12.2025 № 1588/0/78-25 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 295/8089/23 у зв`язку з відпусткою судді Мартинюк Н. М., яка входить до складу постійної колегії суддів, з метою дотримання строків розгляду справи.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.12.2025 визначено склад колегії суддів, а саме: головуючу суддю (суддю-доповідача) Мельник-Томенко Ж. М., суддів Єресько Л. О., Жука А. В. для розгляду судової справи № 295/8089/23.
Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 29.12.2025 № 1638/0/78-25 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 295/8089/23 у зв`язку з відпусткою судді Єресько Л. О., яка входить до складу постійної колегії суддів, з метою дотримання строків розгляду справи.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.12.2025 визначено склад колегії суддів, а саме: головуючу суддю (суддю-доповідача) Мельник-Томенко Ж. М., суддів Жука А. В., Уханенка С. А. для розгляду судової справи № 295/8089/23.
Позиція Верховного Суду
Релевантні джерела права та акти їхнього застосування
Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною першою статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Відповідно до частини першої статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Частиною першою статті 92 Конституції України передбачено, що виключно законами України визначаються, зокрема, громадянство, правосуб`єктність громадян, статус іноземців та осіб без громадянства.
Відповідно до частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини.
За приписами частини першої статті 1 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні; нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України; посвідка на тимчасове проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні;
Статтею 3 Закону № 3773-VI встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини. Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Статтею 9 Закону № 3773-VI визначено, що іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку. Іноземці та особи без громадянства під час проходження прикордонного контролю у пунктах пропуску через державний кордон зобов`язані подати свої біометричні дані для їх фіксації. Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.
Статтею 23 Закону № 3773-VI перебачено, що нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили кримінальні, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.
Відповідно до частини першої статті 26 Закону № 3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України). У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
Пунктом 5 розділу І Інструкції № 150 передбачено, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є: дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.
Згідно з пунктом 2 розділу ІІ Інструкції № 150 рішення про примусове повернення оголошується іноземцю протягом 72 годин з дати його ухвалення, за винятком випадків, коли місцезнаходження іноземця не встановлено, в присутності перекладача та/або законного представника (на вимогу особи) під підпис та обліковується посадовою особою органу ДМС, органу охорони державного кордону та органу СБУ, яка уповноважена складати документи для примусового повернення, у журналі обліку прийнятих рішень про примусове повернення та видворення з України іноземців та осіб без громадянства.
Згідно з пунктом 1 Порядку обчислення строку тимчасового перебування в Україні іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 20.07.2015 № 884 (далі - Порядок № 884), громадяни держав з безвізовим порядком в`їзду можуть тимчасово перебувати на території України не більше ніж 90 днів протягом 180 днів, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України.
Підпунктом 2 пункту 2 Порядку продовження строку перебування та тимчасового проживання, продовження та скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 № 150 (далі - Порядок № 150) передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. 
Оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи
Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).
Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 КАС України, а також надаючи оцінку правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, виходить із такого.
Спір у цій справі виник у зв`язку із прийняттям Житомирським відділом у місті Житомирі Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області 20.05.2023 рішення про примусове повернення іноземця в країну походження на підставі статті 26 Закону № 3773-VI, у зв`язку із порушенням останнім законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства (нелегальне перебування).
Так, судами попередніх інстанцій установлено, що у с. Станишівка Житомирського району Житомирської області було виявлено громадянку Вірменії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка порушила строки перебування на території України, у зв`язку з чим відносно неї складено протокол про адміністративне правопорушення ПРМЖТ001403 від 20.05.2023 за частиною першою статті 203 КУпАП.
Постановою ПНМЖТ001384 від 20.05.2023 на підставі протоколу про адміністративне правопорушення ПРМЖТ001403 від 20.05.2023 позивачку визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 203 КУпАП та накладено штраф в розмірі 3400,00 грн, який був сплачений позивачкою, що підтверджується відповідною квитанцією.
Рішенням Житомирського відділу у місті Житомирі Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області від 20.05.2023 «Про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства» вирішено примусово повернути до країни походження або третьої країни громадянку Вірменії, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язано її покинути територію України в термін до 01.06.2023.
Крім того, у цій справі судами попередніх інстанцій установлено, що доказів того, з якого часу ОСОБА_1 перебуває на території України відповідачем не надано.
За таких обставин, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про неможливість установити час перетину позивачкою кордону України.
Водночас судами попередніх інстанцій установлено, що відповідачем було здійснено перевірку щодо отримання інформації з АЦС «АРКАН» (інтегрована міжвідомча інформаційно-телекомунікаційна система щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон про перетин державного кордону України) щодо перетину державного кордону громадянкою республіки Вірменія ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 ) для встановлення законності її перебування на території України.
Інформація щодо перетину державного кордону України громадянкою Республіки Вірменія ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з 01.01.2018 по 20.05.2023 у міжвідомчій автоматизованій системі обміну інформацією «АРКАН» відсутня, що, на думку відповідача, свідчить про те, що позивачка перебуває в Україні понад установлений законодавцем термін для легального перебування.
Однак, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки чіткої дати перетину кордону не установлено, тому відсутня можливість установити, що саме на час перетину кордону позивачкою норми права містили вимоги щодо можливості тимчасового перебування на території України не більш як 90 днів протягом 180 днів, а не інший період.
Проте висновки суду першої інстанції про можливість існування інших строків перебування іноземця на території України указують на їх помилковість.
Так, системний аналіз Порядку № 884 та Порядку № 150 дає підстави для висновку, що норми цих порядків, як з моменту їх затвердження, так і на час розгляду справи судами попередніх інстанцій містили та містять виключно обмежений строк перебування іноземця на території України, а саме: не більше як 90 днів протягом 180 днів.
А тому, як правильно зауважено судом першої інстанції, позивачка могла скористатися правом на звернення до міграційного органу задля оформлення дозвільних документів, а саме: посвідки на тимчасове або постійне проживання в Україні. Проте такою можливістю вона не скористалася.
Верховний Суд уважає за необхідне звернути увагу на те, що позивачка фактично без належних на те законних підстав протягом тривалого часу перебуває на території України. Доказів, які б підтверджували обставини, настання яких передбачає застосування положень частини першої статті 31 Закону № 3773-VI позивачкою не надано. Також, відсутні підстави стверджувати, що позивачка підпадає під захист статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Щодо посилання позивачки у позовній заяві на наявність на території Вірменії збройного конфлікту з Азербайджаном та побоювання стати жертвою переслідувань з політичних причин, оскільки Республіка Вірменія тримає проросійський курс, Верховний Суд зазначає, що збройний конфлікт Вірменії та Азербайджану був пов`язаний з спірною територією Нагірний Карабах, і згідно інформації, яку висвітлювали засоби масової інформації, обстріли відбувалися здебільшого у прикордонних районах, а тому позивачка після повернення до країни своєї громадянської належності могла обрати для проживання будь-який безпечний регіон, тоді як в умовах широкомасштабної війни в Україні, коли ворог постійно обстрілює різноманітними засобами масового ураження всі регіони нашої країни, безпечних місць немає.
Окрім цього, в матеріалах справи відсутні докази того, що позивачка зверталася до територіальних підрозділів ДМС України із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Крім того, Верховний Суд звертає увагу, що мотиви задоволення позову судами попередніх інстанцій були висновувані також на активній громадянській позиції позивачки в умовах воєнного стану в Україні, на тому, що позивачка має право на сім`ю та міцність соціальних, культурних і родинних зв`язків у сім`ї позивачки, а тому відповідач повинен був обґрунтувати суттєву суспільну необхідність прийняття такого рішення.
Стосовно указаного висновку, Суд уважає за доцільне наголосити на тому, що чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України, чинне законодавство покладає на таку особу обов`язок дотримуватися міграційного законодавства України.
Суд зазначає, що активна громадянська позиція позивачки та факт проживання на території України її сина та онуків не спростовує установлені відповідачем порушення в її діях.
Окрім того, позивачці не заборонено в`їзд в Україну, а отже після проходження процедури оформлення законних підстав перебування в Україні вона матиме змогу повернутися до своєї сім`ї.
Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду від 10.10.2019 у справі № 2340/2910/18, від 23.01.2020 у справі № 343/2242/16, від 12.08.2020 у справі № 755/14023/17.
Посилання позивачки у позовній заяві на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 18.01.2021 у справі № 480/4556/18, колегія суддів уважає необґрунтованими, позаяк у справі № 480/4556/18, на відміну від розглядуваного випадку, предметом розгляду була правомірність рішення про примусове повернення з України з підстав відсутності у вказаному рішенні його дати, до якої позивач має покинути територію України. Окрім того, при складанні протоколу, винесенні постанови та прийнятті рішення було порушено права позивача на юридичну допомогу, при цьому справа розглядалася без участі перекладача.
Натомість у справі, що розглядається, предметом судового розгляду є оскарження рішення про примусове повернення в країну походження іноземця або особи без громадянства виключно з підстав позбавлення позивачки таким рішенням її права на спілкування з родиною, неможливості повернутися до країни походження у зв`язку зі збройним конфліктом на цій території та загрози її життю та здоров`ю у зв`язку з цими обставинами.
Отже, правовідносини у зазначеній позивачкою справі не є тотожними за суб`єктним, об`єктним і змістовним критеріями, що навіть ураховуючи схожість предмету оскаржуваних рішень, однак ураховуючи різні підстави відповідного оскарження, безпосередньо впливає на визначення співмірності та пропорційності між застосованими до позивачки заходами та її інтересами і правами, зокрема правом на повагу до сімейного життя.
Щодо висновків судів попередніх інстанцій про порушення органом міграційного контролю процедури прийняття й оголошення оскаржуваного рішення, з огляду на відсутність перекладача, Верховний Суд зазначає, що зі змісту позовної заяви убачається, що доводи про порушення органом міграційного контролю процедури прийняття й оголошення оскаржуваного рішення, з огляду на відсутність перекладача, не були підставою, на якій ґрунтувалися вимоги позивачки про скасування оскаржуваного рішення, а тому Суд не надає оцінки таким висновкам судів попередніх інстанцій та відхиляє доводи касаційної скарги у цій частині з урахуванням правил статті 341 КАС України.
Ураховуючи наведене, Верховний Суд установив невідповідність висновків, викладених у рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій обставинам справи щодо наявності підстав для задоволення позову, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права.
З огляду на викладене, Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Отже, задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій допустили неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
Відповідно до частин першої, третьої статті 351 КАС України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
За указаних обставин, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень та прийняття нового рішення про відмову в задоволенні позову.
Висновки щодо розподілу судових витрат
З огляду на результат касаційного розгляду, витрати понесені у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції не розподіляються.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 351, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області задовольнити.
Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 12.07.2023 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 12.09.2023 у справі № 295/8089/23 скасувати.
Ухвалити по справі № 295/8089/23 нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області, Житомирського відділу у місті Житомирі Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області про визнання протиправним та скасування рішення відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

Ж.М. Мельник-Томенко
А.В. Жук 
 С.А. Уханенко ,
Судді Верховного Суду