ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2026 року 
м. Київ 

справа № 753/22492/19 
провадження № 61-3520св25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В., 

учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач -  ОСОБА_2 , 

розглянув на стадії попереднього розгляду в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Овчінніков Антон Анатолійович, на постанову Київського апеляційного суду від 16 січня 2025 року у складі колегії суддів Приходька К. П., Писаної Т. О., Журби С. О. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики, 

ВСТАНОВИВ: 

Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог 

У листопаді 2019 року ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики. 

Свої вимоги ОСОБА_1  мотивував тим, що між ним та  ОСОБА_2 були укладені договори позики в усній формі, за умовами яких відповідач отримав від позивача грошові кошти у розмірі 78 000,00 дол. США із зобов`язанням повернути їх до 31 травня 2019 року та 85 000,00 дол. США - із зобов`язанням повернути до 31 жовтня 2019 року. 

На підтвердження укладення зазначених договорів позики та їх умов відповідачем були видані розписки, якими посвідчено факт отримання ним відповідних грошових коштів та визначено строки їх повернення. 

Водночас у встановлені договорами строки відповідач грошові кошти не повернув, у зв`язку з чим за ним утворилася заборгованість у загальному розмірі 163 000,00 дол. США. 

Враховуючи викладене,  ОСОБА_1  просив суд стягнути з відповідача на свою користь борг за договорами позики у розмірі 163 000,00 дол. США, а також три проценти річних у розмірі 2 777,25 дол. США. 

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 

Дарницький районний суд міста Києва у складі судді Каліушка Ф. А. рішенням від 06 жовтня 2021 року позов задовольнив частково. 

Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договорами позики у розмірі 163 000,00 дол. США, а також судовий збір у сумі 9 331,26 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовив. 

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що ОСОБА_1 довів й обґрунтував позов належним чином, тому наявні правові підстави для стягнення з  ОСОБА_2 заборгованості за договорами позики, яка утворилася внаслідок невиконання позичальником взятих на себе зобов`язань. 

Водночас суд першої інстанції не встановив підстав для стягнення трьох процентів річних у розмірі 2 777,25 дол. США, зазначивши, що відповідно до положень статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), якою врегульовано питання відповідальності боржника за порушення грошового зобов`язання, з урахуванням правової природи трьох процентів річних як особливої міри цивільно-правової відповідальності, передбаченої частиною другою цієї статті, їх стягнення можливе виключно в національній валюті Україні - гривні. 

Київський апеляційний суд постановою від 16 січня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишив без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 06 жовтня 2021 року - без змін. 

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що висновки суду першої інстанції про доведеність факту укладення між сторонами договорів позики та отримання відповідачем грошових коштів є правильними, що підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. 

Суд апеляційної інстанції визнав належним і допустимим доказом висновок судово-почеркознавчої експертизи, яким установлено, що рукописні тексти і підписи у спірних розписках виконані відповідачем особисто, та дійшов висновку про невиконання ним боргових зобов`язань. 

Також апеляційний суд відхилив доводи апеляційної скарги щодо недопустимості експертного висновку та значення поданої відповідачем рецензії на цей висновок, зазначивши, що така рецензія не є процесуальним доказом і складена з порушенням установленого порядку, а наведені доводи фактично зводяться до переоцінки доказів. 

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 

У березні 2025 року ОСОБА_2 через представника Овчіннікова А. А. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 16 січня 2025 року, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судового рішення, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник зазначив, що суд апеляційної інстанції не врахував правових висновків, викладених у постановах Верховного України від 18 березня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та у постановах Верховного Суду від 03 липня 2024 року у справі № 761/15469/20, від 20 листопада 2024 року у справі № 623/4675/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, апеляційний суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України). 

Касаційну скаргу ОСОБА_2 мотивував тим, що він не підписував розписки від 06 травня 2019 року та від 09 жовтня 2019 року і грошових коштів за цими розписками не отримував, усні договори позики між сторонами не укладалися, а домовленостей про отримання коштів у борг не існувало. 

Посилаючись на висновок експертів від 29 травня 2023 року № 22799/22800/22-32, заявник зазначав, що вирішити питання щодо того, ким саме виконані підписи у спірних розписках, не виявилося можливим. 

Водночас, на думку заявника, під час проведення повторної судово-почеркознавчої експертизи, за результатами якої складено висновок експерта від 17 вересня 2024 року № СЕ-19-54/22648-ПЧ, було допущено істотні порушення методики експертного дослідження, зокрема у частині відбору та використання порівняльних зразків підпису. Зазначений висновок ґрунтується переважно на збіжних ознаках без належного аналізу розбіжностей, що суперечить загальноприйнятим методичним підходам, а висновок про авторство рукописних текстів зроблено без проведення повного порівняльного аналізу почерку. 

Крім того, заявник вказував, що експерт використав обмежену кількість зразків підпису, що, на його переконання, не забезпечує об`єктивності дослідження, а розбіжні ознаки, відображені в ілюстративних таблицях до висновку, не отримали належної оцінки в самому експертному висновку. 

Ухвалою апеляційного суду про призначення додаткової почеркознавчої експертизи не було визначено конкретний перелік документів, які містять достовірні зразки підпису та почерку ОСОБА_2 , що, на думку заявника, призвело до самостійного вибору експертом вихідних даних для дослідження всупереч вимогам статті 14 Закону України «Про судову експертизу» та статті 107 ЦПК України. 

Також апеляційний суд не надав належної оцінки висновкам експертів від 13 грудня 2021 року № 142 та № 143, якими за результатами дослідження копій розписок було встановлено ймовірне виконання підписів від імені ОСОБА_2 іншою особою, а також іншим доказам, зокрема банківським документам та висновкам судово-психологічного дослідження, які, на переконання заявника, підтверджують відсутність факту передання грошових коштів. 

З огляду на наведене заявник вважав, що за наявності суперечливих експертних висновків апеляційний суд був зобов`язаний відповідно до статей 102 та 103 ЦПК України призначити додаткову судово-почеркознавчу експертизу. 

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив. 

Рух справи в суді касаційної інстанції 

Верховний Суд ухвалою від 26 березня 2025 рокувідкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Дарницького районного суду міста Києва. 

16 квітня 2025 року матеріали справи № 753/22492/19 надійшли до Верховного Суду. 

Фактичні обставини, з`ясовані судами 

06 травня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено в усній формі договір позики, за умовами якого позивач передав відповідачу грошові кошти у сумі 78 000,00 дол. США зі зобов`язанням їх повернення до 31 травня 2019 року. На підтвердження укладення договору позики та його умов позичальник видав позикодавцю розписку від 06 травня 2019 року. 

Крім того, 09 жовтня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено ще один усний договір позики, відповідно до якого позивач надав відповідачу грошові кошти у сумі 85 000,00 дол. США зі строком повернення до 31 жовтня 2019 року, що також підтверджується розпискою від 09 жовтня 2019 року. 

Відповідно до висновку експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи у справі від 29 травня 2023 року № 22799/22800/22-32, складеного на виконання ухвали Київського апеляційного суду від 15 червня 2022 року, встановити, ким саме - ОСОБА_2 чи іншою особою - виконані підписи від його імені у розписках від 06 травня 2019 року та від 09 жовтня 2019 року, не виявилося можливим. При цьому експерти зазначили, що наявні збіжні та розбіжні ознаки за своїм характером і кількістю не утворюють ідентифікаційної сукупності, достатньої для формулювання категоричного чи ймовірного висновку, а встановлення походження виявлених розбіжностей також не є можливим. 

Згідно з висновком експерта від 17 вересня 2024 року № СЕ-19-24/22648-ПЧ, складеним за результатами проведення додаткової судово-почеркознавчої експертизи на виконання ухвали Київського апеляційного суду від 20 лютого 2024 року, рукописні записи у розписці від 06 травня 2019 року, що починаються словами «Расписка Я, ОСОБА_2 …» та закінчуються словами «… 6 мая (підпис) ОСОБА_5 », а також рукописні записи у розписці від 09 жовтня 2019 року, що починаються словами «Расписка Я, ОСОБА_2 …» та закінчуються словами «…09.10.2019 г. (підпис) ОСОБА_5 », виконані ОСОБА_2 . Підписи від імені ОСОБА_2 у зазначених розписках також виконані ним особисто. 

Заперечуючи висновок експерта від 17 вересня 2024 року № СЕ-19-24/22648-ПЧ, складений за результатами проведення додаткової судово-почеркознавчої експертизи, ОСОБА_2 подав рецензію від 01 січня 2025 року № 1/25 на зазначений висновок, складену на замовлення відповідача рецензентом Національної асоціації судових експертів України - спеціалістом Кострубом А. М., який має вищу юридичну освіту та кваліфікацію експерта-криміналіста з правом проведення почеркознавчих і технічних експертиз документів. 

У рецензії від 01 січня 2025 року № 1/25 зазначено, що за результатами детального аналізу висновку експерта від 17 вересня 2024 року рецензентом виявлено низку недоліків, які, на його думку, ставлять під сумнів об`єктивність дій експерта, а також допущення порушень вимог нормативно-правових актів і методик, що регламентують порядок проведення судової почеркознавчої експертизи в Україні. 

Зокрема, у рецензії вказано на порушення експертом вимог статті 12 Закону України «Про судову експертизу» та статті 72 ЦПК України, оскільки, на переконання рецензента, експертом не проведено повного дослідження, а сам висновок є необґрунтованим та необ`єктивним. Також зазначено, що під час проведення експертизи експерт використовував обмежену кількість порівняльних зразків підпису, обмежившись чотирма зразками, що, за твердженням рецензента, не дозволяє належним чином оцінити стійкість встановлених збіжних ознак та призводить до необ`єктивності дослідження. 

Крім того, у рецензії зазначено, що під час проведення додаткової судово-почеркознавчої експертизи, за результатами якої складено висновок від 17 вересня 2024 року № СЕ-19-24/22648-ПЧ, не було дотримано принципів об`єктивності та повноти дослідження, визначених статтею 3 Закону України «Про судову експертизу», а також обов`язку судового експерта провести повне дослідження і надати обґрунтований та об`єктивний письмовий висновок, передбаченого пунктами 1-4 частини першої статті 12 цього Закону та статтею 72 ЦПК України.

Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. 

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. 

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). 

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. 

Згідно зі статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. 

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором(частина перша статті 1049 ЦК України). 

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передання грошової суми позичальнику. 

У статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). 

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). 

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. 

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. 

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. 

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та у постановах Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц (провадження № 61-7418св18), від 06 квітня 2020 року у справі № 464/5314/17 (провадження № 61-10789св18). 

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, керуючись дійсним змістом та достовірністю документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. 

Такі правові висновки викладено у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, на які посилався заявник у касаційній скарзі. 

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) зробила висновок, що «заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. […] Томуяк укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. […] Що стосується можливості і порядку визначення у рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначає, що нею висловлена правова позиція з цього приводу у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 14-134цс18, у якій вказано, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні». 

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. 

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). 

Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 

Задовольняючи позовні вимоги та стягуючи з відповідача на користь позивача борг за договорами позики, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованих висновків про те, що розписки від 06 травня 2019 року та від 09 жовтня 2019 рокупідтверджують факт укладення між сторонами договорів позики та отримання ОСОБА_2 від  ОСОБА_1  грошових коштів із зобов`язанням повернути їх, яке позичальник не виконав. 

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначили характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права. 

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_2 не підписував розписки від 06 травня 2019 року та від 09 жовтня 2019 року і не отримував від позикодавця грошові кошти у борг, є безпідставними та спростовуються матеріалами справи. 

Зокрема, ці доводи спростовуються висновком додаткової судово-почеркознавчої експертизи від 17 вересня 2024 року № СЕ-19-24/22648-ПЧ, яким, на відміну від попереднього висновку судово-почеркознавчої експертизи від 29 травня 2023 року № 22799/22800/22-32, було досліджено не лише підписи позичальника, а й усі рукописні записи у спірних розписках. Зазначеним висновком достовірно встановлено виконання рукописних текстів і підписів у розписках саме ОСОБА_2 , а самі розписки підтверджують укладення між сторонами договорів позики та факт отримання позичальником грошових коштів. 

При цьому наявність у позивача - кредитора - оригіналів боргових розписок додатково свідчить про невиконання відповідачем боргового зобов`язання. 

Аргументи касаційної скарги щодо допущення істотних порушень методики експертного дослідження під час проведення повторної судово-почеркознавчої експертизи, за результатами якої складено висновок від 17 вересня 2024 року № СЕ-19-24/22648-ПЧ, не заслуговують на увагу. Суд апеляційної інстанції обґрунтовано поклав в основу рішення зазначений висновок експерта, який є належним, допустимим і достовірним доказом, оскільки його зміст безпосередньо стосується предмета спору, а доводи щодо його необ`єктивності ґрунтуються виключно на припущеннях. 

Фактично наведені у касаційній скарзі аргументи повторюють висновки, викладені у Рецензії від 01 січня 2025 року № 1/25 на зазначений висновок експерта. Водночас апеляційний суд надав цим доводам належну правову оцінку та правильно зазначив, що рецензія складена з порушенням Порядку проведення рецензування висновків судових експертів та висновків експертних досліджень, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 03 лютого 2020 року № 335/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05 лютого 2020 року за № 131/34414, зокрема: за зверненням адвоката, а не науково-дослідної установи судових експертиз; особою, яка не відповідає встановленим вимогам до суб`єктів рецензування; без чіткого зазначення порушених методик чи нормативних положень.

Крім того, апеляційний суд обґрунтовано вказав, що рецензія на висновок експерта не є доказом у розумінні ЦПК України та не може спростовувати висновок судової експертизи, оскільки інститут рецензування має виключно внутрішньо-професійний характер і не призначений для впливу на оцінку доказів у судовому процесі. 

За відсутності належних і допустимих доказів, які б спростовували факт підписання розписок, підтверджували повернення грошових коштів або ставили під сумнів об`єктивність та повноту проведеної експертизи, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про наявність у відповідача боргового зобов`язання.

Посилання заявника на те, що наявність у наданих позивачем розписках зобов`язань повернути борг у грошовій сумі не може свідчити, що між сторонами було укладено договір позики та те, що позивач передав відповідачу грошові кошти, є неспроможними, оскільки ЦК України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі, якщо складається боргова розписка, це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. У цивільному праві під час аналізу правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про сурогати або замінники письмової форми правочину, які свідчать про додержання вимоги закону про письмову форму правочину. 

Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься у тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення (постанови Верховного Суду від 05 вересня 2018 року у справі №756/8630/14-ц (провадження № 61-8792св18), від 05 жовтня 2022 року у справі № 463/9914/20 (провадження № 61-1664св22), від 15 лютого 2023 року у справі № 518/275/18 (провадження № 61-11237св22), від 21 червня 2023 року у справі № 161/20763/21 (провадження № 61-2633св23), від 01 листопада 2023 року у справі № 450/2311/21 (провадження № 61-8363св23)). 

Доводи касаційної скарги про те, що ухвалою апеляційного суду про призначення додаткової судово-почеркознавчої експертизи не було визначено конкретний перелік документів, які містять достовірні зразки підпису та почерку ОСОБА_2 , у зв`язку з чим експерт нібито самостійно обрав вихідні дані для дослідження всупереч вимогам статті 14 Закону України «Про судову експертизу» та статті 107 ЦПК України, є необґрунтованими, оскільки процесуальне законодавство не покладає на суд обов`язку детально перелічувати у відповідній ухвалі всі документи, що можуть бути використані експертом як зразки для порівняльного дослідження. Визначення та відбір репрезентативних зразків почерку і підпису належать до спеціальної компетенції судового експерта, який здійснює дослідження з дотриманням вимог методик судово-почеркознавчої експертизи та принципів повноти й об`єктивності. 

Посилання заявника на те, що апеляційний суд не надав належної оцінки висновкам експертів від 13 грудня 2021 року № 42 та № 43, якими за результатами дослідження копій розписок було встановлено ймовірне виконання підписів іншою особою, також не заслуговують на увагу, оскільки зазначені висновки ґрунтувалися на дослідженні копій документів, тоді як додаткова судово-почеркознавча експертиза від 17 вересня 2024 року проведена на підставі оригіналів розписок із дослідженням усіх рукописних записів та підписів у їх сукупності, що істотно підвищує доказову цінність такого висновку. 

Доводи касаційної скарги щодо неналежної оцінки інших доказів, зокрема банківських документів та висновку судово-психологічного дослідження, які, на переконання заявника, свідчать про відсутність факту передачі грошових коштів, не заслуговують на увагу, оскільки належними та допустимими доказами укладення договорів позики і отримання відповідачем грошових коштів є боргові розписки, а також висновок судової експертизи, яким підтверджено виконання рукописних текстів і підписів у цих розписках відповідачем. 

Твердження заявника про обов`язок апеляційного суду за наявності суперечливих експертних висновків призначити ще одну додаткову судово-почеркознавчу експертизу відповідно до статей 102 та 103 ЦПК України ґрунтуються на неправильному розумінні норм процесуального права. Призначення додаткової чи повторної експертизи є правом, а не обов`язком суду та здійснюється лише за наявності обґрунтованих сумнівів у повноті або правильності вже проведеного дослідження. Таких підстав у цій справі суд апеляційної інстанції не встановив. 

У цілому доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваної постанови апеляційного суду по суті спору, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду апеляційної інстанції. 

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) виклала правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів. 

Таким чином, проаналізувавши зміст оскаржуваної постанови з точки зору застосування норм права, які стали підставою для вирішення справи по суті, колегія суддів дійшла висновку, що суд апеляційної інстанції ухвалив судове рішення відповідно до встановлених ним обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Висновки апеляційного суду у цій справі не суперечать правовим висновкам, викладеним у постановах суду касаційної інстанції, на які послався заявник у касаційній скарзі. 

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків апеляційного суду, а за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. 

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України. 

Щодо судових витрат 

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника. 

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 

ПОСТАНОВИВ: 

Касаційну скаргу  ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Овчінніков Антон Анатолійович, залишити без задоволення. 

Постанову Київського апеляційного суду від 16 січня 2025 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді:	Є. В. Петров	
		
	А. І. Грушицький	
		
	І. В. Литвиненко