ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2026 року 
м. Київ

cправа № 910/2964/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Власова Ю. Л. (головуючого), Булгакової І. В., Малашенкової Т. М.,

за участю секретаря судового засідання Бутенка А. О., 
представників учасників справи:
позивача - Куницького В. В.,
відповідача - Данилова К. О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні 
касаційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
на рішення Господарського суду міста Києва від 15 квітня 2025 року (суддя Мандриченко О. В.)
та постанову Північного апеляційного господарського суду від 12 серпня 2025 року (колегія суддів: Кравчук Г. А., Коробенко Г. П., Хрипун О. О.)

у справі за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
до Антимонопольного комітету України
про визнання недійсним рішення в частині.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог та заперечень

1.1. Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - НАК "Нафтогаз України", позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом, в якому просить визнати недійсним (протиправним) пункт 4 рішення Антимонопольного комітету України (далі - АМК, Комітет, відповідач) від 28 грудня 2023 року № 398-р "Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу" (далі - Рішення) у справі №143-26.13/64-19 в частині, що стосується позивача.

1.2. В обґрунтування позивних вимог позивач зазначив, що Рішення прийнято:

- за неповного з`ясування обставин, які мають значення для справи (не з`ясовано, на якому ринку вчинено порушення, зазначене у підпункті 2.1 пункту 2 резолютивної частини Рішення; не встановлено на цьому ринку монопольного (домінуючого) становища ані Акціонерного товариства "Укртрансгаз" (далі - АТ "Укртрансгаз"), ані НАК "Нафтогаз України", ані групи Нафтогаз; не з`ясовано питання щодо суб`єктів господарювання, чиї інтереси було ущемлено);

- при недоведеності обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими (не доведено склад порушення у діях АТ "Укртрансгаз" щодо встановлення ним великих і неподільних обсягів закупівлі природного газу у вимогах до предмета закупівлі під час оголошення процедур публічних закупівель; не доведено отримання НАК "Нафтогаз України" вигоди від порушення, зазначеного у підпункті 2.1 пункту 2 резолютивної частини Рішення; неправильно кваліфіковано реалізацію позивачем функцій корпоративного управління (як повноважень, без яких вчинення порушення було б неможливим); не доведено наявності підстав для притягнення до відповідальності НАК "Нафтогаз України" та накладення штрафів);

- з неправильним застосуванням норм матеріального права (неправильним тлумаченням статті 1 (а саме понять "контроль", "суб`єкт господарювання"), статті 12, частин першої, третьої, четвертої статті 52, статей 35, 37, 38, 48 Закону України від 11 січня 2001 року № 2210-III "Про захист економічної конкуренції" (далі - Закон № 2210-III), пунктів 33, 45 статті 1 Закону України "Про ринок природного газу"; незастосуванням частини четвертої статті 56 Закону № 2210-III, пункту 2 Методики визначення монопольного (домінуючого) становища суб`єктів господарювання на ринку, затвердженої розпорядженням АМК України від 05 березня 2002 року №49-р (далі - Методика); неврахуванням норм статей 96, 159 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статей 25, 32, 58 Закону України "Про акціонерні товариства"; безпідставним застосуванням частини першої статті 13 та пункту 2 статті 50 Закону № 2210-III), 

що відповідно до статті 59 Закону № 2210-III є підставами для визнання цього Рішення недійсним.

1.3. У відзиві на позов АМК зазначив про те, що: у прийнятті оскаржуваного рішення відповідач діяв у межах своїх повноважень, у порядок та спосіб, встановлений Законом № 2210-III; висновки, викладені у Рішенні, відповідають фактичним обставинам справи №143-26.13/64-19 та є обґрунтованими; АМК надано належну оцінку обставинам справи №143-26.13/64-19 та прийнято законне та обґрунтоване Рішення про встановлення порушення законодавства про захист економічної конкуренції та про притягнення позивача, як порушника, до визначеної Законом № 2210-III відповідальності.

2. Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

2.1. До АМК надійшли заяви: Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Сумигаз" від 14 листопада 2018 року; Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Чернівцігаз" від 16 листопада 2018 року; Публічного акціонерного товариства "Закарпатгаз" від 14 листопада 2018 року; Публічного акціонерного товариства "Вінницягаз" від 12 листопада 2018 року; Публічного акціонерного товариства "Волиньгаз" від 08 листопада 2018 року; Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Чернігівгаз" від 07 листопада 2018 року; Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Житомиргаз" від 25 жовтня 2018 року; Публічного акціонерного товариства "Тисменицягаз" від 16 жовтня 2018 року; Публічного акціонерного товариства "Київоблгаз" від 23 жовтня 2018 року; Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Рівнегаз" від 30 жовтня 2018 року; Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Львівгаз" від 19 жовтня 2018 року; Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Хмельницькгаз" від 20 лютого 2019 року, - у яких зазначено, що протягом 2017-2018 років АТ "Укртрансгаз" здійснювало закупівлю природного газу переважно в НАК "Нафтогаз України", у тому числі за переговорною процедурою та відкритими торгами за вартістю вищою, ніж ціна природного газу, зокрема на товарній біржі "Українська енергетична біржа" (далі - ТБ "Українська енергетична біржа").

2.2. Розпорядженням Голови АМК - державного уповноваженого від 25 квітня 2019 року № 01/147-р за поданням Департаменту досліджень і розслідувань ринків паливно-енергетичного комплексу та житлово-комунального господарства №128-01/1716-П від 10 квітня 2019 року та відповідних матеріалів розпочато розгляд справи № 143-26.13/64-19 за ознаками вчинення суб`єктом господарювання у складі АТ "Укртрансгаз" та НАК "Нафтогаз України" порушення, передбаченого пунктом 2 статті 50, частиною першою статті 13 Закону № 2210-III, у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку послуг транспортування природного газу, що полягає у придбанні АТ "Укртрансгаз" у НАК "Нафтогаз України" природного газу для забезпечення послуг балансування за завищеними цінами, та реалізації газу АТ "Укртрансгаз" для надання послуг балансування замовникам послуг транспортування, що може призвести до ущемлення інтересів суб`єктів господарювання - замовників послуг транспортування, постачальників природного газу, інших суб`єктів господарювання та обмеження конкуренції на загальнодержавному оптовому ринку природного газу, які були б неможливими за умов існування значної конкуренції на ринку.

2.3. Комітет за результатами розгляду справи № 143-26.13/64-19 28 грудня 2023 року прийняв Рішення, в якому:

-визнано, що група Нафтогаз України в особі АТ "Укртрансгаз" у період із січня 2016 року по грудень 2018 року займала монопольне (домінуюче) становище на загальнодержавному ринку послуг транспортування природного газу магістральними трубопроводами України із часткою 100 відсотків, відповідно до частини першої статті 12 Закону № 2210-III (пункт 1);

-визнано дії групи Нафтогаз України в особі АТ "Укртрансгаз" на загальнодержавному ринку послуг транспортування природного газу магістральними трубопроводами України (пункт 2):

у період із січня 2016 року по вересень 2017 року, які полягали у встановленні АТ "Укртрансгаз" великих і неподільних обсягів закупівлі природного газу, постачання яких одноособово не міг забезпечити жоден із суб`єктів господарювання, крім НАК "Нафтогаз України", у вимогах до предмета закупівлі під час оголошення процедур публічних закупівель на придбання природного газу для надання замовникам послуг транспортування, порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченим пунктом 2 статті 50 та частиною першою статті 13 Закону № 2210-III, у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем, що призвело до ущемлення інтересів інших суб`єктів господарювання та споживачів, які були б неможливими за умов існування значної конкуренції на ринку (підпункт 2.1 пункту 2);

у період із січня 2016 року по грудень 2018 року, які полягали у встановленні економічно необґрунтованої базової ціни газу, порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченим пунктом 2 статті 50 та пунктом 1 частини другої статті 13 Закону № 2210-III, у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем шляхом встановлення таких цін, які неможливо було б встановити за умов існування значної конкуренції на ринку (підпункт 2.2 пункту 2);

-за порушення, зазначене у пункті 2 резолютивної частини цього рішення, накладено на АТ "Укртрансгаз" штраф у розмірі 50 869 870, 00 грн (пункт 3);

- на підставі частини четвертої статті 52 Закону № 2210-III, у зв`язку з тим, що:

НАК "Нафтогаз України" здійснює контроль над АТ "Укртрансгаз", у розумінні статті 1 Закону № 2210-III, та мало право надання згоди на укладання АТ "Укртрансгаз" договорів на закупівлю природного газу в НАК "Нафтогаз України" за переговорною процедурою, без яких вчинення порушення було б неможливим,

НАК "Нафтогаз України" отримало вигоди від вчинення порушення АТ "Укртрансгаз", зазначеного в підпункті 2.1 пункту 2 цього Рішення, шляхом отримання додаткового доходу у зв`язку з реалізацією НАК "Нафтогаз України" природного газу АТ "Укртрансгаз" за цінами, які є вищими за середньозважені ціни реалізації НАК "Нафтогаз України" промисловим споживачам, а також суб`єктам господарювання, пов`язаним із групою Нафтогаз України відносинами контролю, -

накладено на НАК "Нафтогаз України" штраф у розмірі 249 752 333, 00 грн (пункт 4).

3. Короткий зміст судових рішень

3.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 15 квітня 2025 року у справі №910/2964/24, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 12 серпня 2025 року, у задоволенні позову відмовлено повністю.

3.2. Суди першої та апеляційної інстанції виснували, що при прийнятті оскаржуваного Рішення АМК дотримано вимоги Закону № 2210-III, всебічно, повно і об`єктивно розглянуто обставини справи, досліджено подані документи, належним чином проаналізовано відносини сторін. Викладені в Рішенні висновки Комітету відповідають фактичним обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права, є законними та обґрунтованими. При цьому доводи НАК "Нафтогаз України", викладені у позовній заяві, спростовуються зібраними АМК під час розгляду антимонопольної справи доказами.

4. Короткий зміст вимог касаційної скарги

4.1. Позивач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 15 квітня 2025 року і постанову Північного апеляційного господарського суду від 12 серпня 2025 року у справі №910/2964/24, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

4.2. Підставами касаційного оскарження НАК "Нафтогаз України" визначило неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, без урахування висновків Верховного Суду, зроблених у подібних правовідносинах (пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України)), та за відсутності висновків Верховного Суду щодо застосування норм права (пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України), а також порушення судами норм процесуального права, зокрема частини першої статті 227 ГПК України щодо обов`язкового зупинення провадження у справі, частини четвертої статті 238 ГПК України щодо обов`язкового змісту судового рішення, статті 277 ГПК України щодо повноти з`ясування обставин справи, статті 50 ГПК України щодо залучення третіх осіб, нез`ясування судами обставин, що мають вирішальне значення для справи, та недоведеність обставин, визнаних судами встановленими.

5. Рух справи в суді касаційної інстанції

5.1. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24 листопада 2025 року для розгляду зазначеної касаційної скарги визначено колегію суддів у складі: Власов Ю. Л. - головуючий, Булгакова І. В., Малашенкової Т. М.

5.2. Ухвалою від 10 грудня 2025 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у справі.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

6. Доводи касаційної скарги НАК "Нафтогаз України"

6.1. В обґрунтування наявності підстави для касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України позивач зазначає про те, що суди першої та апеляційної інстанцій під час вирішення справи неправильно застосували частину першу статті 13, частини першу та другу статті 42 Закону № 2210-III, без урахування висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах, наведених у постановах Верховного Суду від 18 жовтня 2022 року у справі № 904/4598/20, від 11 вересня 2025 року у справі №910/3350/21, від 07 серпня 2025 року у справі № 910/3497/21, від 05 червня 2025 року у справі №910/3485/21, від 06 серпня 2024 року у справі №910/2305/20, від 04 вересня 2025 року № 916/5677/23 та від 14 травня 2024 року у справі № 910/19008/21.

6.2. Зокрема, на переконання позивача, визначене частиною першою статті 13 Закону № 2210-III "зловживання монопольним становищем" складається з обов`язкових ознак, однією з яких є негативні наслідки для конкуренції чи інтересів інших учасників. Водночас, Комітет не довів наявності наслідків у вигляді ущемлення інтересів учасників ринку або негативного впливу на конкуренцію. Без доведення негативних наслідків дії не можуть кваліфікуватися як порушення. Суди не встановили цієї обставини, що є неправильним застосуванням вказаної норми закону.

6.3. Також згідно зі статтею 13 Закону № 2210-III порушення у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем може бути встановлене лише за умови визначення такого становища на ринку, де вчиняються відповідні дії. Комітет кваліфікував дії АТ "Укртрансгаз" як зловживання монопольним становищем на ринку послуг транспортування газу. Водночас дії, визначені як порушення (встановлення великих обсягів газу у вимогах до предмета закупівлі газу), відбувалися на ринку купівлі-продажу газу (або оптової реалізації природного газу), а не на ринку транспортування газу. Отже, суди у цій справі встановили монопольне становище АТ "Укртрансгаз" на ринку транспортування природного газу, а порушення на ринку купівлі-продажу газу, тим самим неправильно застосували частину першу статті 13 Закону № 2210-III.

6.4. Частина перша статті 42 Закону встановлює, що суб`єкт господарювання не може бути притягнений до відповідальності за порушення законодавства про захист економічної конкуренції, якщо минув строк давності притягнення до відповідальності. Строк давності становить п`ять років з дня вчинення порушення. Комітет стверджує, що дії АТ "Укртрансгаз" тривали з січня 2016 року по вересень 2017 року, а також протягом 2016 - 2018 років. Рішення Комітету прийняте 28 грудня 2023 року. Отже, строк давності за всі дії, вчинені до 28 грудня 2018 року, сплив.

6.5. В обґрунтування наявності підстави для касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України позивач зазначає про неправильне застосування судами норм матеріального права за відсутності висновків Верховного Суду, а саме: частини четвертої статті 52 Закону № 2210-III у редакції до 01 січня 2024 року стосовно підстав накладення штрафу на особу зі складу групи; частини другої статті 52 Закону № 2210-III щодо застосування максимальної ставки штрафу до особи, яка звинувачується у "сприянні" порушенню та "отримання вигоди", а не у самому порушенні; частини четвертої статті 56 Закону щодо правомірності одночасного накладення солідарного та окремих штрафів на групу.

6.6. НАК "Нафтогаз України" зазначає, що частина четверта статті 52 Закону №2210-III у редакції до 01 січня 2024 року не передбачала накладення штрафу на юридичну або фізичну особу зі складу групи за порушення, вчинене іншою юридичною особою з цієї групи, у зв`язку лише із наявністю у особи, на яку накладається штраф, прав, без яких вчинення порушення було б неможливим. Проте Комітет наклав на позивача штраф одночасно на двох підставах, які з`явились в редакції вказаної норми з 01 січня 2024 року, а саме, оскільки особа: "мала право, без якого вчинення порушення було б неможливим" та "отримала вигоду від вчинення порушення". Позивач вважає вказане правозастосування неправильним, при тому, що відсутні висновки Верховного Суду: щодо можливості застосування редакції частини четвертої статті 52 Закону № 2210-III, що діє з 01 січня 2024 року, до рішень АМК, прийнятих до цієї дати (зокрема, 28 грудня 2023 року); чи є "право, без якого дії були б неможливими" самостійною підставою для накладення штрафу; чи є підстави, передбачені для накладення штрафу до 01 січня 2024 року, (вчинили наведені діяння або отримали чи можуть отримати наведені вигоди) альтернативними (достатньо однієї) чи кумулятивними (необхідні обидві).

6.7. Згідно з частиною другою статті 52 Закону № 2210-III штраф у розмірі до 10% доходу накладається за порушення, передбачені статтею 50 цього Закону, водночас позивач не вчиняв порушення, передбаченого статтею 50 Закону № 2210-III (зловживання монопольним становищем); у Рішенні йдеться про "сприяння" (наявність прав, без яких вчинення порушення неможливе) та "отримання вигоди від порушення", що не є самим порушенням статті 50 Закону № 2210-III. Позивач вважає необґрунтованим нарахування штрафу у максимальному розмірі з підстав, не передбачених вказаною нормою, за такі форми причетності, як "сприяння" та "отримання вигоди". Водночас висновок Верховного Суду з цього питання відсутній.

6.8. Частина четверта статті 56 Закону № 2210-III встановлює солідарну відповідальність групи суб`єктів господарювання за порушення законодавства про захист економічної конкуренції. Водночас відповідач наклав окремі штрафи на кожну юридичну особу групи (АТ "Укртрансгаз" та НАК "Нафтогаз України"). Висновок Верховного Суду щодо правомірності окремого (неодноразового) штрафування юридичних осіб, що входять до складу групи, як суб`єкта господарювання, дії якого (саме як групи юридичних осіб) визнано порушенням, відсутній.

6.9. Також позивач посилається на порушення судами норм процесуального права, зокрема, частини першої статті 227 ГПК України щодо обов`язкового зупинення провадження у справі, частини четвертої статті 238 ГПК України щодо обов`язкового змісту судового рішення, статті 277 ГПК України щодо повноти з`ясування обставин справи, статті 50 ГПК України щодо залучення третіх осіб, вказує про нез`ясування судами обставин, що мають вирішальне значення для справи, та недоведеність обставин, визнаних судами встановленими.

6.10. Позивач вказує, що Господарський суд міста Києва на момент розгляду цієї справи розглядає справу №910/3067/24 за позовом АТ "Укртрансгаз" до АМК про визнання недійсним Рішення. На переконання позивача, предмет спору у цій справі є похідним від справи №910/3067/24, у зв`язку із чим наявні підстави для обов`язкового зупинення провадження у цій справі. Висновок Верховного Суду щодо застосування вказаної норми процесуального права у подібних відносинах відсутній.

6.11. Також позивач зазначає, що рішення Господарського суду міста Києва фактично є переказом рішення Комітету без власного судового аналізу. Постанова апеляційного суду повторює висновки суду першої інстанції. Зазначене є порушенням частини четвертої статті 238 ГПК України та підставою для скасування судових рішень.

6.12. Судами не з`ясовано ключові обставини справи: чи досліджував Комітет ринок купівлі-продажу газу, на якому відбувалися дії, визначені як порушення; чи встановлював Комітет монопольне становище АТ "Укртрансгаз" або Групи Нафтогаз на цьому ринку; чи довів Комітет склад порушення, зокрема наявність наслідків у вигляді ущемлення інтересів учасників ринку; чи довів Комітет факт "сприяння" позивачем діям АТ "Укртрансгаз"; чи довів Комітет факт "отримання вигоди" Компанією; чи впливає рішення у цій справі на права та обов`язки АТ "Укртрансгаз", яке не є третьою особою у справі. Нез`ясування зазначених обставин призвело до ухвалення необґрунтованого рішення, що є порушенням статті 277 ГПК України.

6.13. Позивач переконаний, що судові рішення у справі №910/2964/24 впливають на права АТ "Укртрансгаз", оскільки висновки судів про порушення позивачем антимонопольного законодавства у вигляді сприяння порушенню, допущеному АТ "Укртрансгаз", презюмують той факт, що АТ "Укртрансгаз" допустило таке порушення. Водночас суди відмовили у задоволенні клопотання позивача про залучення АТ "Укртрансгаз" до участі в справі як третьої особи без самостійних вимог, що є порушенням статті 50 ГПК України та принципу справедливого судочинства (стаття 2 ГПК України).

7. Заперечення відповідача на касаційну скаргу позивача

7.1. У відзиві на касаційну скаргу АМК просить закрити касаційне провадження за касаційною скаргою позивача у частині, що стосується підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1 та 3 частини другої статті 287 ГПК України, оскільки наведені у касаційній скарзі висновки Верховного Суду зроблені у правовідносинах, які не є подібними; крім того, наявні висновки Верховного Суду стосовно застосування норм права, на які скаржник посилається в обґрунтування підстави касаційного оскарження за пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України.

7.2. У випадку розгляду касаційної скарги НАК "Нафтогаз України", відмовити у її задоволенні, рішення судів попередніх інстанцій залишити без змін.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

8. Джерела права

8.1. Відповідно до частини першої статті 1 Закону України від 26 листопада 1993 року № 3659-XII "Про Антимонопольний комітет" (далі - Закон № 3659-XII) АМК є державним органом із спеціальним статусом, метою діяльності якого є забезпечення державного захисту конкуренції у підприємницькій діяльності та у сфері публічних закупівель.

8.2. Згідно з частиною першою статті 7 Закону № 3659-XII у сфері здійснення контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції АМК має повноваження, зокрема, розглядати заяви і справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та проводити розслідування за цими заявами і справами; приймати передбачені законодавством про захист економічної конкуренції розпорядження та рішення за заявами і справами, перевіряти та переглядати рішення у справах, надавати висновки щодо кваліфікації дій відповідно до законодавства про захист економічної конкуренції.

8.3. У статті 1 Закону № 2210-III (в редакції від 22 червня 2023 року) міститься визначення терміну "суб`єкт господарювання", під яким у цьому Закону розуміється юридична особа незалежно від організаційно-правової форми та форми власності чи фізична особа, що здійснює діяльність з виробництва, реалізації, придбання товарів, іншу господарську діяльність, у тому числі яка здійснює контроль над іншою юридичною чи фізичною особою; група суб`єктів господарювання, якщо один або декілька з них здійснюють контроль над іншими.

8.4. Відповідно до статті 13 Закону № 2210-III (в редакції від 22 червня 2023 року) зловживанням монопольним (домінуючим) становищем на ринку є дії чи бездіяльність суб`єкта господарювання, який займає монопольне (домінуюче) становище на ринку, що призвели або можуть призвести до недопущення, усунення чи обмеження конкуренції, або ущемлення інтересів інших суб`єктів господарювання чи споживачів, які були б неможливими за умов існування значної конкуренції на ринку.

Зловживанням монопольним (домінуючим) становищем на ринку, зокрема, визнається: 1) встановлення таких цін чи інших умов придбання або реалізації товару, які неможливо було б встановити за умов існування значної конкуренції на ринку; 2) застосування різних цін чи різних інших умов до рівнозначних угод з суб`єктами господарювання, продавцями чи покупцями без об`єктивно виправданих на те причин; 3) обумовлення укладання угод прийняттям суб`єктом господарювання додаткових зобов`язань, які за своєю природою або згідно з торговими та іншими чесними звичаями у підприємницькій діяльності не стосуються предмета договору; 4) обмеження виробництва, ринків або технічного розвитку, що завдало чи може завдати шкоди іншим суб`єктам господарювання, покупцям, продавцям; 5) часткова або повна відмова від придбання або реалізації товару за відсутності альтернативних джерел реалізації чи придбання; 6) суттєве обмеження конкурентоспроможності інших суб`єктів господарювання на ринку без об`єктивно виправданих на те причин; 7) створення перешкод доступу на ринок (виходу з ринку) чи усунення з ринку продавців, покупців, інших суб`єктів господарювання.

Зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку забороняється і тягне за собою відповідальність згідно з законом.

8.5. Згідно зі статтею 42 Закону № 2210-III (в редакції від 22 червня 2023 року) суб`єкт господарювання не може бути притягнений до відповідальності за порушення законодавства про захист економічної конкуренції, якщо минув строк давності притягнення до відповідальності. Строк давності притягнення до відповідальності за порушення законодавства про захист економічної конкуренції становить п`ять років з дня вчинення порушення, а в разі триваючого порушення - з дня закінчення вчинення порушення. Строк давності притягнення до відповідальності за порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбачені пунктами 13-16 статті 50 цього Закону, становить три роки з дня вчинення порушення, а в разі триваючого порушення - з дня закінчення вчинення порушення. Перебіг строку давності зупиняється на час розгляду органами АМК справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції.

8.6. За пунктом 2 частини першої статті 50 Закону № 2210-III (в редакції від 22 червня 2023 року) порушеннями законодавства про захист економічної конкуренції є зловживання монопольним (домінуючим) становищем.

8.7. Відповідно до частини першої статті 52 Закону № 2210-III (в редакції від 22 червня 2023 року) органи АМК накладають штрафи на об`єднання, суб`єктів господарювання: юридичних осіб; фізичних осіб; групу суб`єктів господарювання - юридичних та/або фізичних осіб, що відповідно до статті 1 цього Закону визнається суб`єктом господарювання, у випадках, передбачених частиною четвертою цієї статті.

8.8. У частині другій статті 52 Закону № 2210-III (в редакції від 22 червня 2023 року) зазначено, що за порушення, передбачені, зокрема, пунктом 2 статті 50 цього Закону, накладаються штрафи у розмірі до десяти відсотків доходу (виручки) суб`єкта господарювання від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за останній звітний рік, що передував року, в якому накладається штраф. У разі наявності незаконно одержаного прибутку, який перевищує десять відсотків зазначеного доходу (виручки), штраф накладається у розмірі, що не перевищує потрійного розміру незаконно одержаного прибутку. Розмір незаконно одержаного прибутку може бути обчислено оціночним шляхом.

8.9. Відповідно до частини четвертої статті 52 Закону № 2210-III (в редакції від 22 червня 2023 року) у разі, коли декілька юридичних та/або фізичних осіб - суб`єктів господарювання, які входять до групи, що визнається суб`єктом господарювання, вчинили діяння (дії, бездіяльність), які призвели до порушення законодавства про захист економічної конкуренції зазначеним суб`єктом господарювання, та/або мають права, без яких вчинення порушення було б неможливим, та/або отримали чи можуть отримати переваги у конкуренції чи інші вигоди, штраф накладається на суб`єкта господарювання в особі юридичних та/або фізичних осіб, які вчинили наведені діяння (дії, бездіяльність) або отримали чи можуть отримати наведені вигоди. Під вигодою вважається, зокрема, можливість впливати на діяльність інших юридичних та/або фізичних осіб - суб`єктів господарювання, одержання частини їх прибутку.

8.10. Відповідно до частини четвертої статті 52 Закону № 2210-III (в редакції від 01 січня 2024 року) у разі якщо декілька юридичних та/або фізичних осіб - суб`єктів господарювання, які входять до групи, що визнається суб`єктом господарювання, вчинили діяння (дії, бездіяльність), які призвели до порушення законодавства про захист економічної конкуренції зазначеним суб`єктом господарювання, та/або мають права, без яких вчинення порушення було б неможливим, та/або отримали чи можуть отримати переваги у конкуренції або інші вигоди (зокрема можливість здійснювати вплив на діяльність інших юридичних та/або фізичних осіб - суб`єктів господарювання, одержувати частину їхнього прибутку), штраф накладається на суб`єкта господарювання в особі цих юридичних та/або фізичних осіб. Обов`язок сплати штрафу, накладеного на цих юридичних та/або фізичних осіб - суб`єктів господарювання, є солідарним.

8.11. Згідно із частиною четвертою статті 56 Закону № 2210-III (в редакції від 22 червня 2023 року) якщо штраф накладено на суб`єкта господарювання відповідно до частини четвертої статті 52, сплата штрафу може здійснюватися як повністю, так і частково будь-якою юридичною чи фізичною особою, яка входить до складу суб`єкта господарювання і на яку накладено штраф. Сплата штрафу у повному обсязі однією юридичною чи фізичною особою або декількома особами звільняє інших осіб, за яких цей штраф було сплачено, від сплати штрафу.

9. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій

9.1. Предметом судового розгляду у цій справі є встановлення наявності / відсутності визначених статтею 59 Закону № 2210-III підстав для визнання недійсним (протиправним) пункту 4 резолютивної частини Рішення, в частині, яка стосується НАК "Нафтогаз України".

9.2. Зокрема, позивач доводить суду, що Рішення в частині, що стосується НАК "Нафтогаз України", прийнято з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, при недоведеності обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими та з неправильним застосуванням норм матеріального права.

9.3. Водночас суди першої та апеляційної інстанцій, перевіривши аргументи позивача та заперечення відповідача, виснували про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог та визнання недійсним (протиправним) пункту 4 резолютивної частини Рішення.

9.4. Касаційне провадження у справі відкрито, зокрема, на підставі пунктів 1, 3, 4 частини другої статті 287 ГПК України.

9.5. Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

9.6. Також Верховний Суд наголошує, що переглядаючи справу в касаційному порядку, він виконує функцію "суду права", а не "факту", отже, відповідно до статті 300 ГПК України перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи.

9.7. Верховний Суд позбавлений права самостійно досліджувати, перевіряти та переоцінювати докази, самостійно встановлювати по-новому фактичні обставини справи, певні факти або їх відсутність.

9.8. Також Верховний Суд виходить з того, що втручання в дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень (у цій справі - АМК) виходить за межі завдань господарського судочинства. Суд перевіряє лише те, щоб дискреційні повноваження (як можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох альтернативних варіантів управлінських рішень, кожен із яких є законним) не використовувалися органом свавільно. Тобто, дискреційні повноваження АМК мають узгоджуватися з конституційним принципом верховенства права та такими його елементами, як юридична визначеність та заборона свавілля.

Стосовно підстави касаційного оскарження за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України

9.9. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

9.10. Стверджуючи про наявність вказаної підстави, позивач посилається на висновки щодо застосування частини першої статті 13, частин першої та другої статті 42 Закону № 2210-III, викладені у постановах Верховного Суду від 18 жовтня 2022 року у справі № 904/4598/20, від 11 вересня 2025 року у справі №910/3350/21, від 07 серпня 2025 року у справі № 910/3497/21, від 05 червня 2025 року у справі №910/3485/21, від 06 серпня 2024 року у справі №910/2305/20, від 04 вересня 2025 року № 916/5677/23 та від 14 травня 2024 року у справі № 910/19008/21.

9.11. У постанові Верховного Суду від 18 жовтня 2022 року у справі №904/4598/20 зазначено, що в касаційному порядку переглядалася справа за позовом АТ "Дніпрогаз" до територіального відділення АМК про визнання недійсним та скасування рішення про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу; відповідач у касаційній скарзі послався, зокрема, на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статті 13 Закону № 2210-III, яка у частині першій встановлює дії (бездіяльність) суб`єкта господарювання, що визнаються порушенням, без з`ясування негативних наслідків для окремих споживачів (визначення конкретного розміру завданих збитків), а лише припускає можливість їх настання. Розглянувши касаційну скаргу, Верховний Суд зазначив, що "скаржник, зазначаючи про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування окремих статей (пунктів) Законів України "Про захист економічної конкуренції", "Про Антимонопольний комітет України", Правил 2246, Правил 2496 та про порушення судами відповідних норм цих актів законодавства, фактично вдається до викладення, з`ясування та правової оцінки вже встановлених попередніми судовими інстанціями обставин даної справи і нового дослідження доказів у ній, із, відповідно, запереченням висновків попередніх інстанцій, зроблених саме на підставі таких обставин та доказів. Між тим згідно з частиною другою статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази".

9.12. Зазначене мотивування постанови Верховного Суду від 18 жовтня 2022 року у справі №904/4598/20 колегія суддів не вважає висновком щодо застосування положень частини першої статті 13 Закону № 2210-III, який не був врахований судами попередніх інстанцій у цій справі № 910/2964/24.

9.13. У постанові Верховного Суду від 11 вересня 2025 року у справі №910/3350/21 зазначено, що АТ "Київоблгаз" звернулося з позовом до АМК про визнання недійсним та скасування пункту рішення про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу. Переглянувши рішення судів попередніх інстанцій у контексті доводів касаційної скарги за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, Верховний Суд наголосив, що кожна справа є індивідуальною, що обумовлено, окрім правової кваліфікації дій, яку здійснює АМК, у тому числі, різним правовим регулюванням правовідносин певного ринку, особливостей товару, так і на підставі тих обставин, фактів, доказів, які АМК досліджує та оцінює у своєму рішенні, і які в подальшому досліджуються та оцінюються судом через призму статті 59 Закону № 2210-III. У контексті доводів скаржника стосовно неправильного визначення АМК товарних, географічних і часових меж ринку Суд звернувся до правової позиції Верховного Суду, яка неодноразово висловлювалася у низці постанов (зокрема у постанові від 13 серпня 2024 року у справі №922/4858/23) про те, що господарські суди не повинні перебирати на себе не притаманні суду функції, які здійснюються виключно органами АМК, та знову встановлювати товарні, територіальні (географічні), часові межі певних товарних ринків після того, як це зроблено зазначеними органами, й на підставі цього робити висновки про наявність чи відсутність монопольного (домінуючого) становища суб`єкта господарювання на ринку. АМК самостійно в межах своїх дискреційних повноважень встановлює товарні, територіальні (географічні), часові межі певних товарних ринків.

9.14. Також на вказану правову позицію Верховного Суду з постанови від 13 серпня 2024 року у справі №922/4858/23 здійснено посилання Верховним Судом у постановах від 07 серпня 2025 року у справі № 910/3497/21 за позовом АТ "Запоріжгаз" до АМК та від 05 червня 2025 року у справі №910/3485/21 за позовом АТ "Харківгаз" до АМК про визнання недійсним та скасування пункту рішення АМК про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу.

9.15. У цій справі № 910/2964/24 судами попередніх інстанцій досліджувались та аналізувалися доводи позивача стосовно неправомірності встановлення Комітетом порушення, вчиненого поза межами досліджуваного ринку та не дослідження ринку, на якому воно вчинено. Суди проаналізували зміст Рішення, положення Закону України "Про ринок природного газу", Кодексу газотранспортної системи (далі - Кодекс ГТС) та Типового договору транспортування природного газу; зазначили, що відповідно до Закону України "Про природні монополії" ринок транспортування природного газу належить до природних монополій, а оператор ГТС АТ "Укртрансгаз" є суб`єктом природних монополій, ціни на послуги транспортування природного газу регулюються і встановлюються Регулятором (Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг); витрати на придбання природного газу для виробничо-технологічних потреб та втрати природного газу включаються до структури тарифу на послуги з транспортування природного газу. Відповідно до частини сьомої статті 22 Закону України "Про ринок природного газу" оператор ГТС придбаває енергоресурси, необхідні для здійснення своєї господарської діяльності, у недискримінаційний і прозорий спосіб та на ринкових умовах. Комітет встановив, що у період 2016-2018 років АТ "Укртрансгаз" для забезпечення діяльності з транспортування природного газу здійснювало його закупівлю для виробничо-технічних потреб, власних потреб та балансування відповідно до вимог Закону України "Про публічні закупівлі" через процедуру відкритих торгів і переговорну процедуру.

Суди першої та апеляційної інстанції виснували, що Комітет у процесі розгляду справи №143-26.13/64-19 досліджував питання закупівлі АТ "Укртрансгаз" у період 2016-2018 років природного газу для виробничо-технологічних потреб, власних потреб та балансування, оскільки від вартості придбання природного газу напряму залежала вартість послуг балансування, яку сплачували споживачі послуг транспортування; вказане підтверджує, що Комітетом досліджувався саме загальнодержавний ринок послуг транспортування природного газу магістральними трубопроводами України, складовою яких є послуги балансування. У зв`язку з наведеним суди вважали необґрунтованими доводи позивача про те, що дії АТ "Укртрансгаз" з придбання природного газу здійснювалися поза межами досліджуваного ринку.

9.16. Колегія суддів Верховного Суду не вважає, що вказані висновки судів першої та апеляційної інстанцій за результатами розгляду доводів позивача про встановлення Комітетом порушення поза межами досліджуваного ринку були здійснені з неправильним застосуванням частини першої статті 13 Закону № 2210-III та без урахування висновків Верховного Суду, зроблених у постановах від 11 вересня 2025 року у справі №910/3350/21, від 07 серпня 2025 року у справі №910/3497/21, від 05 червня 2025 року у справі №910/3485/21.

9.17. Згідно з постановою Верховного Суду від 06 серпня 2024 року у справі №910/2305/20 за позовом Акціонерне товариство "Оператор газорозподільної системи "Криворіжгаз" до АМК про визнання недійсним рішення про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу розглядалася касаційна АМК, в якій скаржник зазначав, зокрема, про те, що за змістом статті 1 Закону України "Про ринок природного газу" розподіл природного газу і постачання природного газу можуть визначатись як складовими частинами ринку природного газу, так і окремими ринками, тому вказаний Закон не містить імперативних норм, що забороняли б органам АМК у межах своїх повноважень визначати ринок у рамках складових ринку газу. У цій справі Верховний Суд не вбачав підстав для відступу від висловлених раніше правових позицій та зазначив про те, що наведені у касаційній скарзі доводи стосовно того, що розподіл природного газу є частиною технологічного процесу забезпечення постачання природного газу населення і тому не може бути самостійною послугою для споживача, а, отже, і визначатись окремим ринком у правовідносинах зі споживачем, не є релевантними, оскільки спростовуються положеннями статті 1 Закону України "Про ринок природного газу", якими передбачено поділ на ринок розподілу природного газу і ринок постачання природного газу.

9.18. Висновки Верховного Суду, зроблені у постанові від 06 серпня 2024 року у справі №910/2305/20, стосуються іншого порушення, вчиненого на іншому ринку, не пов`язаному із транспортуванням природного газу магістральними трубопроводами України, тому правовідносини у справі №910/2305/20 не є подібними правовідносинам у цій справі № 910/2964/24.

9.19. У постанові від 04 вересня 2025 року у справі № 916/5677/23 за позовом ТОВ "Канів-Сгем" до територіального відділення АМК про визнання недійсним і скасування пунктів рішення про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу Верховний Суд виклав свою сталу правову позицію стосовно застосування статті 42 Закону № 2210-III. Зокрема, Верховний Суд зазначив, що хоча чинне до 01 січня 2024 року законодавство про захист економічної конкуренції не встановлювало конкретних строків розгляду антимонопольної справи, проте у частині першій статті 42 Закону № 2210-ІІІ визначалися строки давності притягнення до відповідальності, відповідно, розгляд антимонопольної справи мав бути здійснений в такі строки, які б не перевищували строків давності притягнення до відповідальності, недотримання яких має наслідком звільнення особи від відповідальності, і за висновками Верховного Суду у наведених в касаційній скарзі постановах, важливим є дотримання строків давності, встановлених в статті 42 Закону № 2210-ІІІ, і положення частини другої цієї статті не скасовують, підміняють та/або продовжують визначених частиною першою цієї статті строків давності. Також в силу положень статті 19 Конституції України та пункту 1 статті 3 Закону № 3659-XII не наділяють правом органи АМК щодо притягнення суб`єкта господарювання до відповідальності за порушення конкурентного законодавства поза межами, визначеними у частині першій статті 42 Закону № 2210. Верховний Суд наголосив, що його позиція у застосуванні приписів частини другої статті 42 Закону № 2210-III є сталою, зокрема, перебіг строку давності зупиняється на час розгляду АМК справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції.

9.20. У постанові від 14 травня 2024 року у справі № 910/19008/21 за позовом ПрАТ АФ "Де Візу" до територіального відділення АМК про визнання недійсним і скасування пунктів рішення про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу Верховний Суд навів подібну правову позицію, зазначивши про те, що дійсно положення частини другої статті 42 Закону № 2210 визначають, що перебіг строку позовної давності зупиняється на час розгляду органом АМК антимонопольної справи. Водночас наведені положення ніяким чином не скасовують, підміняють та/або продовжують строки, визначені у частині першій цієї статті. Також в силу положень статті 19 Конституції України та пункту 1 статті 3 Закону № 3659-XII не наділяють правом органи АМК щодо притягнення суб`єкта господарювання до відповідальності за порушення конкурентного законодавства поза межами, визначеними у частині першій статті 42 Закону №2210. Таким чином, у разі якщо господарські суди під час розгляду справи встановлять обставини саме щодо бездіяльності органів АМК, яка полягає у зволіканні щодо прийняття рішення за наслідками розгляду антимонопольної справи, в межах строків притягнення до відповідальності, які встановлені у статті 42 Закону № 2210, за відсутності об`єктивних і поважних причин, що пов`язані безпосередньо із розглядом справи (складність справи / поведінка сторін антимонопольної справи / дії або бездіяльність відповідних державних органів), бездіяльність органу АМК не може визнаватися такою, що узгоджується з положеннями статті 59 Закону № 2210. Суди встановили, що розгляд відділенням АМК антимонопольної справи протягом 9 років став надмірним тягарем для позивача, з огляду на відсутність юридичної визначеності і остаточності щодо вирішення питання відповідності дій останнього вимогам Закону № 2210. З огляду на викладене, встановивши відсутність у відділення АМК об`єктивних і поважних причин розгляду антимонопольної справи протягом тривалого часу (9 років) та недотримання строків давності, встановлених у частині першій статті 42 Закону №2210, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про наявність, визначених Законом № 2210 підстав для скасування (визнання недійсним) рішення АМК та на законних підставах задовольнили позов Товариства.

9.21. Суди попередніх інстанцій у цій справі № 910/2964/24 встановили, що розгляд справи №143-26.13/64-19, у якій досліджувались питання закупівлі АТ "Укртрансгаз" у період 2016-2018 років природного газу для виробничо-технологічних потреб, власних потреб та балансування, розпочато за розпорядженням Голови АМК - державного уповноваженого від 25 квітня 2019 року № 01/147-р, тому строк давності притягнення позивача до відповідальності за порушення законодавства про захист економічної конкуренції не сплив, оскільки перебіг такого строку було зупинено на час розгляду Комітетом справи № 143-26.13/64-19 з 25 квітня 2019 року до 28 грудня 2023 року; при цьому строк розгляду Комітетом вказаної справи тривав протягом 4 років 8 місяців.

9.22. Вказані висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо застосування статті 42 Закону № 2210-ІІІ не суперечать висновкам Верховного Суду, наведеним у постановах від 04 вересня 2025 року № 916/5677/23 та від 14 травня 2024 року у справі № 910/19008/21, на які посилається позивач у касаційній скарзі.

9.23. У цій справі колегія суддів Верховного Суду вважає, що строк 4 роки 8 місяців, не є надмірним, беручи до уваги, що розгляд антимонопольної справи припав на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), реорганізацію органів АМК, військової агресії проти України та повномасштабного вторгнення на територію України, що, відповідно, також є об`єктивним чинником, який вплинув на тривалість розслідування (подібні висновки Верховний Суд робив у постанові від 15 липня 2025 року у справі № 910/2415/24).

9.24. Виходячи з наведеного, колегія суддів Верховного Суду виснує, що доводи скаржника за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України не отримали свого підтвердження.

Стосовно підстави касаційного оскарження за пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України

9.25. Відповідно до пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

9.26. Зі змісту вказаної норми вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.

9.27. У касаційній скарзі скаржник зазначає про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права з огляду на відсутність висновку Верховного Суду щодо: частини четвертої статті 52 Закону № 2210-III у редакції до 01 січня 2024 року стосовно підстав накладення штрафу на особу зі складу групи; частини другої статті 52 Закону № 2210-III щодо застосування максимальної ставки штрафу до особи, яка звинувачується у "сприянні" порушенню та "отримання вигоди", а не у самому порушенні; частини четвертої статті 56 Закону щодо правомірності одночасного накладення солідарного та окремих штрафів на групу.

9.28. Також позивач зазначає, що визначене частиною першою статті 13 Закону № 2210-III "зловживання монопольним становищем" складається з обов`язкових ознак, однією з яких є негативні наслідки для конкуренції чи інтересів інших учасників; водночас, Комітет не довів наявності наслідків у вигляді ущемлення інтересів учасників ринку або негативного впливу на конкуренцію. 

9.29. Водночас Верховний Суд зазначає, що для кваліфікації дій суб`єктів господарювання як зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку не є обов`язковим з`ясування настання наслідків у формі відповідно недопущення, усунення чи обмеження конкуренції, ущемлення інтересів інших суб`єктів господарювання (конкурентів, покупців) чи споживачів, зокрема через заподіяння їм шкоди (збитків) або іншого реального порушення їх прав чи інтересів, чи настання інших відповідних наслідків. Достатнім є встановлення самого факту вчинення дій, визначених законом як зловживання монопольним (домінуючим) становищем (частина друга статті 13 Закону № 2210-ІІІ). Наведена правова позиція є сталою у практиці Верховного Суду (дивись наприклад постанову Верховного Суду від 24 липня 2025 року у cправі № 916/3700/24).

9.30. При цьому суди попередніх інстанцій виснували про те, що матеріалами справи доведено ущемлення інтересів інших суб`єктів господарювання, а саме: постачальників природного газу, оскільки вони не могли брати участь у переговорних процедурах АТ "Укртрансгаз" у період 2016-2017 завдяки встановленим АТ "Укртрансгаз" у вимогах до предмета закупівлі великих і неподільних обсягів закупівлі природного газу, постачання яких одноособово не міг забезпечити жоден із суб`єктів господарювання, крім НАК "Нафтогаз України"; споживачів (споживачів послуг транспортування), оскільки споживачі послуг транспортування сплачували за свої небаланси за максимальними цінами реалізації НАК "Нафтогаз України" для промислових споживачів на умовах післяплати в період, коли АТ "Укртрансгаз" закуповувало природний газ в НАК "Нафтогаз України".

9.31. Крім того, колегія суддів Верховного Суду не виявила, що відповідачем та судами попередніх інстанцій до позивача було застосовано норму частини четвертої статті 52 Закону № 2210-III, що діє з 01 січня 2024 року, тоді як Рішення прийняте 28 грудня 2023 року; відповідні доводи касаційної скарги є необґрунтованими.

9.32. З урахуванням цього наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України (відсутність висновку Верховного Суду, щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме частин другої, четвертої статті 52, частини четвертої статті 56 Закону № 2210-III), не знаходить свого підтвердження під час касаційного провадження.

9.33. Практика Верховного Суду стосовно застосування вказаних правоположень у контексті накладення на осіб зі складу групи штрафів за: вчинення дій (бездіяльності), які призвели до порушення законодавства про захист економічної конкуренції; використання прав, без яких вчинення порушення було би неможливим; отримання або можливість отримання в майбутньому переваг у конкуренції чи інших вигод, є сталою, вона наведена у рішенні суду першої інстанції, постанові суду апеляційної інстанції, а також у відзиві відповідача на касаційну скаргу. Положень стосовно накладення / сплати штрафу солідарно групою законодавство, чинне на час прийняття Рішення, не містило.

9.34. Зокрема, у справі наведені висновки Верховного Суду з постанови від 02 лютого 2021 року у справі № 910/17891/19, відповідно до яких: "Системний правовий аналіз наведених норм Конституції України (щодо індивідуального характеру юридичної відповідальності стаття 61), Закону № 3659 (щодо завдань та повноважень АМК), Закону № 2210 (щодо меж його застосування) свідчить про те, що меті повноти виявлення кола причетних (зокрема до порушення) осіб, невідворотності та індивідуалізації їх відповідальності, відповідає саме поняття "група суб`єктів господарювання". Її правильне застосування дозволяє не лише розуміти та доводити мотиви певної поведінки причетних осіб, але й притягнути до відповідальності осіб, які не брали безпосередньої участі в здійсненні певного порушення, проте організували його та/або сприяли його вчиненню, та/або отримали чи можуть отримати переваги у конкуренції чи інші вигоди. У такому випадку відносини контролю в розумінні статті 1 Закону № 2210 мають бути саме з боку члена (членів) групи над іншими (іншим) її членами, а правомірний (зокрема корпоративний) контроль перебуває поза межами застосування відповідальності, передбаченої Законом № 2210. Встановлення відносин контролю однієї або декількох осіб над іншими має правове значення виключно для встановлення та визначення таких осіб як єдиного суб`єкта господарювання, тобто фіксації самого факту існування групи. Особи, не причетні до порушення, включенню до складу названої групи та притягненню до відповідальності не підлягають.

У свою чергу, кожен з встановлених учасників групи юридичних та/або фізичних осіб (у тому числі й той, що здійснює контроль за іншими, сприяє його вчиненню та/або отримує чи може отримати переваги), які вчинили діяння, яке призвело до порушення законодавства про захист економічної конкуренції, підлягає притягненню до відповідальності у встановленому законом порядку. Разом з тим особи, які не вчиняли порушення безпосередньо та не входили до складу відповідної групи, притягненню до відповідальності за вчинення такого порушення не підлягають. Саме так реалізується характерний для підприємства з точки зору законодавства про захист економічної конкуренції принцип автономності дій на ринку. Дії суб`єктів, які входять до однієї групи, полягають у розподілі завдань між ними для досягнення однієї кінцевої мети, спрямованої на задоволення потреб такої групи, відповідно, дії всіх учасників групи розглядаються як дії одного суб`єкта господарювання, який здійснює господарську діяльність на відповідному ринку."

9.35. З урахуванням наведеного Верховний Суд не вбачає неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм статей 13, 52, 56 Закону № 2210-III та необхідності формування нових висновків щодо застосування цих норм права.

Стосовно порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права

9.36. Згідно з пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

9.37. Відповідно до пункту 8 частини першої статті 310 ГПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо суд прийняв рішення про права, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

9.38. Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

За змістом пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

9.39. Оскільки у цій справі не підтвердилися визначені позивачем підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 3 частини другої статті 287 ГПК України, доводи скаржника стосовно неповноти з`ясування судами попередніх інстанцій обставин справи Верховним Судом не розглядаються.

9.40. Щодо іншої частини вимог касаційної скарги, колегією суддів Верховного Суду встановлено, що питання стосовно зупинення провадження у цій справі до набрання законної сили рішенням Господарського суду міста Києва у справі №910/3067/24, та питання щодо залучення до участі в справі АТ "Укртрансгаз" як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, вирішені судами попередніх інстанцій відповідно до положень процесуального закону.

9.41. Зокрема, судами першої та апеляційної інстанцій зроблено висновки про те, що: 1) у контексті висновків щодо застосування положень частини п`ятої статті 227 ГПК України встановлені під час розгляду іншої справи (910/3067/24) обставини не впливають на збирання та оцінку доказів у даній справі, так як зібрані в цій справі (№ 910/2964/24) докази дозволили встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду, що зумовлює відсутність передбаченої пунктом 5 частини першої статті 227 ГПК України підстави для зупинення провадження у справі № 910/2964/24 за заявою позивача; 2) клопотання про залучення третьої особи не підлягає задоволенню, оскільки прийняття рішення у даній справі не надає ні позивачу, ні відповідачу будь-яких прав на звернення з позовом до АТ "Укртрансгаз", як і останнє не набуло таких прав стосовно сторін даної справи.

9.42. Колегія суддів Верховного Суду погоджується із наведеними висновками судів попередніх інстанцій та зазначає, що доводи касаційної скарги, які повторюють аргументи позивача, що розглядалися судами першої та апеляційної інстанцій, не спростовують правомірності вказаних висновків щодо відсутності належних правових підстав для зупинення цієї справи до закінчення розгляду справи №910/3067/24, а також для залучення до участі у справі АТ "Укртрансгаз".

9.43. Колегія суддів зауважує, що, як встановлено судами попередніх інстанцій, предметом позову у цій справі № 910/2964/24 є вимога позивача про визнання недійсним (протиправним) пункту 4 резолютивної частини Рішення, яким штраф накладено на НАК "Нафтогаз України", тобто предмет позову не стосується прав та обов`язків АТ "Укртрансгаз".

9.44. Верховний Суд постійно наголошує на тому, що кожна справа є індивідуальною, що обумовлено, окрім правової кваліфікації дій, яку здійснює АМК, у тому числі, різним правовим регулюванням правовідносин певного ринку, особливостей товару, так і на підставі тих обставин, фактів, доказів, які АМК досліджує та оцінює у своєму рішенні, і які в подальшому досліджуються та оцінюються судом через призму статті 59 Закону № 2210-III.

9.45. Верховний Суд зазначає, що в загальному наведені у касаційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, та спрямовані на доведення необхідності переоцінки доказів і встановленні інших обставин, у тому контексті, який, на думку скаржника, свідчить про наявність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

9.46. Водночас зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що у справі, яка розглядається, судами першої та апеляційної інстанцій надано оцінку поданим сторонами доказам, якими вони обґрунтовують свої вимоги та/або заперечення і які мають значення для розгляду даного господарського спору, до переоцінки яких в силу приписів статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції вдаватись не може, оскільки встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій, що передбачено статтями 73-80, 86, 300 ГПК України.

9.47. Зміст оскаржуваних судових рішень свідчить про те, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій не є узагальненими, а містять належні висновки щодо дослідження, оцінки та перевірки відповідності змісту Рішення викладеним вимогам в контексті інкримінованого, зокрема, позивачу порушення антимонопольного законодавства, що відповідає статті 86, 237, 238 ГПК України, судами попередніх інстанцій не встановлено підстав для визнання недійсним Рішення через призму статті 59 Закону № 2210-III.

9.48. Отже, підстави касаційного оскарження, наведені скаржником у касаційній скарзі (пункти 1, 3, 4 частини другої статті 287 ГПК України), у цьому випадку, не отримали підтвердження, а тому підстави для скасування оскаржуваних судових рішень відсутні.

9.49. Верховний Суд бере до уваги та вважає прийнятними доводи, викладені у відзиві на касаційну скаргу, в тій частині, яка узгоджується з вказаними вище міркуваннями Верховного Суду, наведеними у цій постанові.

9.50. З огляду на викладене колегія суддів Верховного Суду зазначає, що надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а інші доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують вказаного висновку.

9.51. За результатами касаційного перегляду цієї справи оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - без задоволення.

10. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

10.1. Згідно із частиною першою статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

10.2. Враховуючи доводи касаційної скарги, межі перегляду справи в касаційній інстанції, передбачені статтею 300 ГПК України, Верховний Суд дійшов висновку, що доводи, викладені у касаційній скарзі, не отримали свого підтвердження під час касаційного провадження, у зв`язку із чим підстави для скасування судових рішень першої та апеляційної інстанцій відсутні.

11. Судові витрати

1.1. Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, то судові витрати зі сплати судового збору за її подання покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 15 квітня 2025 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 12 серпня 2025 року у справі №910/2964/24 залишити без змін.

4. Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Ю. Л. Власов

Суддя І. В. Булгакова

Суддя Т. М. Малашенкова