ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2026 року 
м. Київ

cправа № 918/613/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Студенець В.І. - головуючий, судді: Бакуліна С.В., Кібенко О.Р., 

за участю секретаря судового засідання: Натаріної О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Департаменту інфраструктури та благоустрою Рівненської міської ради

на рішення Господарського суду Рівненської області
(суддя - Торчинюк В.Г.)
від 16.09.2025
та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду
(головуючий суддя - Тимошенко О.М., судді: Миханюк М.В., Юрчук М.І.)
від 24.11.2025

у справі № 918/613/25

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Комтех Аутдор"
до Департаменту інфраструктури та благоустрою Рівненської міської ради
про визнання договору укладеним, 

за участю представників учасників справи:
позивача - Єсіпов І.А.
відповідача - Єфіменко О.М.

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. Товариство з обмеженою відповідальністю "Комтех Аутдор" (далі - ТОВ "Комтех Аутдор") звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовом до Департаменту інфраструктури та благоустрою Рівненської міської ради (далі - Департамент) про визнання договору укладеним.

1.2. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач неправомірно відхилив пропозицію позивача на укладення договору на тимчасове користування місцями для розміщення рекламних конструкцій на строк з 01.01.2025 до 31.12.2025. Позивач не погоджується із твердженням відповідача щодо втрати чинності частини дозволів та зазначає, що має право на розміщення 22-х рекламних конструкцій, які встановлені останнім раніше на підставі дозволів від 19.10.2000 №16/14, №16/16, від 16.07.2002 №16/5, №16/6, №16/8, №16/10, №16/11, від 05.06.2002 №16/3, від 05.09.2002 №16/4, від 02.01.2003 №16/18, №16/19, від 27.04.2004 №16/20, №16/22, №16/23, №16/24, №16/25, №16/27, №16/28 та від 20.07.2004 №16/29, №16/30, №16/31, №16/34, тоді як предметом запропонованого відповідачем договору є лише 3 місця. Позивач стверджує, що строк дії усіх інших дозволів продовжено на підставі пункту 2-1 статті 11 Закону України "Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності", згідно якого документи дозвільного характеру, що не обумовлені міжнародними зобов`язаннями або іншими обмеженнями, встановленими законом, строк дії яких закінчується у період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), вважаються такими, дію яких продовжено на період карантину та обмежувальних заходів і протягом трьох місяців з дня його/їх закінчення". Окрім того, позивач зазначає, що з 12.03.2020 на всій території України запроваджено карантин (постанова Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2"), який відмінено 30.04.2023 (постанова Кабінет Міністрів України від 27.06.2023 №651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2").

Крім того, як вважає позивач, оскільки на момент оголошення на всій території України воєнного стану карантин не був скасований, всі зазначені дозволи без винятку підпали, також під пряму дію постанови Кабінету Міністрів України від 18.03.2022 №314 "Деякі питання забезпечення провадження господарської діяльності в умовах воєнного стану", підпунктом 1 пунктом 1 якої встановлено, що у період воєнного стану право на провадження господарської діяльності може набуватися суб`єктами господарювання на підставі подання до Міністерства економіки, а суб`єктами господарювання, що здійснюють охоронну діяльність, - до Міністерства внутрішніх справ, декларації про провадження господарської діяльності (далі - декларація), що містить відомості згідно з додатком 1, без отримання дозвільних документів (документів дозвільного характеру, ліцензій або інших результатів надання публічних послуг), крім видів господарської діяльності за переліком згідно з додатком 2; підпунктом 5 пункту 1: строки дії діючих строкових ліцензій та документів дозвільного характеру автоматично продовжуються на період воєнного стану.

Окрім того, позивач зазначає, що між учасниками процесу у 2024 році вже був аналогічний спір, а саме у справі №918/308/24 у якій позов задоволено та затверджено редакцію договору у запропонованій позивачем редакції. Також, позивач звертає увагу суду на те, що рішення у справі №918/308/24 набрало законної сили, відповідно до постанов апеляційної та касаційної інстанцій останнє залишено в силі.

Отже, зважаючи на вказане вище, позивач просить суд визнати укладеним договір №16/2025 від 01.01.2025 на запропонованих останнім умовах.

2. Зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

2.1. Рішенням Господарського суду Рівненської області від 16.09.2025 позовні вимоги задоволено. Визнано укладеним договір від 01.01.2025 №16/2025 на тимчасове користування місцями для розміщення рекламних конструкцій між позивачем та відповідачем на умовах Типового договору, затвердженого рішенням виконавчого комітету Рівненської міської ради від 12.11.2019 №121, на строк з 01.01.2025 до 31.12.2025, щодо адресної програми розміщення спеціальних конструкцій зовнішньої реклами позивача у м. Рівному, яка є додатком до договору №16/2025 та його невід`ємною частиною. Визначено місячну вартість тимчасового користування місцями для розміщення рекламних конструкцій за договором від 01.01.2025 №16/2025 станом на 01.01.2025 у розмірі 6 653,89 грн, яка коригується у відповідності до пункту 3.2 даного договору, відповідно до пункту 2.2.1 Типового договору (Додаток 1 до Правил розміщення зовнішньої реклами в місті Рівному, затверджених рішенням виконавчого комітету Рівненської міської ради від 12.11.2019 № 121). Стягнуто з відповідача на користь позивача 2 422,40 грн судового збору та 16 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

2.2. Суд, взявши до уваги встановлені рішенням Господарського суду Рівненської області, постановою Північно-західного апеляційного господарського суду та постановою Верховного Суду у справі № 918/308/24 обставини, визнав вимогу позивача про визнання спірного договору від 01.01.2025 № 16/2025 на тимчасове користування місцями для розміщення рекламних конструкцій укладеним з визначенням на умовах, визначених Додатком 1 до Правил розміщення зовнішньої реклами в місті Рівному, затверджених рішенням виконавчого комітету Рівненської міської ради від 12.07.2019 № 121, на строк з 01.01.2024 до 31.12.2025, щодо адресної програми розміщення спеціальних конструкцій зовнішньої реклами Товариством з обмеженою відповідальністю "Комтех Аутдор" у м. Рівному, яка є додатком до цього договору та його невід`ємною частиною, у редакції запропонованій позивачем, яка містить перелік 15 місць (які фізично наявні) у відповідності до діючих дозволів на розміщення зовнішньої реклами № 16/3, 16/4, 16/5, 16/6, 16/8, 16/10, 16/11, 16/14, 16/16, 16/20, 16/23, 16/27, 16/30, 16/31, 16/34 обґрунтованою. 

Разом з цим, оцінюючи витрати позивача, з урахуванням всіх аспектів і складності цієї справи, суд зробив висновок про обґрунтованість та співрозмірність заявлених позивачем до стягнення з відповідача 16 000,00 грн компенсації витрат на професійну правничу допомогу. 

2.3. Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 24.11.2025 рішення Господарського суду Рівненської області від 16.09.2025 у справі №918/613/25 залишено без змін. Стягнуто з Департаменту інфраструктури та благоустрою Рівненської міської ради на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Комтех Аутдор" 16 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

2.4. Суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого суду про наявність підстав для задоволення позову з тих самих мотивів, що і суд першої інстанції. Також суд апеляційної інстанції зазначив, що розмір заявлених витрат на правову (правничу) допомогу у сумі 16 000,00 грн відповідає критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, такі витрати мають характер необхідних і співмірні з виконаною роботою у суді апеляційної інстанції.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнений виклад позиції інших учасників справи

3.1. Не погоджуючись з рішенням Господарського суду Рівненської області від 16.09.2025 та постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 24.11.2025 у справі №918/613/25, Департамент інфраструктури та благоустрою Рівненської міської ради подав касаційну скаргу, якою просить оскаржувані рішення місцевого господарського суду та постанову суду апеляційної інстанції скасувати, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

3.2. Підставами касаційного оскарження Департамент інфраструктури та благоустрою Рівненської міської ради визначив пункт 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

3.3. Відповідно до пункту 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

3.4. Департамент інфраструктури та благоустрою Рівненської міської ради підставою касаційного оскарження зазначає пункт 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, оскільки вважає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування статті 645 Цивільного кодексу України у випадку, коли особа, яка зробила пропозицію, звільняється від відповідних зобов`язань укласти договір, якщо відповідь про прийняття пропозиції укласти договір одержано із запізненням, у тому числі і у випадку отримання із запізненням нової пропозиції від тієї ж сторони.

Також вважає, що рішення судів про стягнення витрат на професійну правничу допомогу є необґрунтованими, при цьому посилається на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц, у справах №905/1795/18, №922/2685/19.

3.5. У відзиві на касаційну скаргу товариство проти вимог та доводів останньої заперечує, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. Відзив мотивовано тим, що положення статті 645 Цивільного кодексу України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки позивачем направлено саме нову пропозицію про його укладення на інших умовах. До того ж звертає увагу, що укладення договору є обов`язковим на підставі законодавства.

4. Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Товариство з обмеженою відповідальністю "Комтех Аутдор" здійснює свою господарську діяльність у сфері розміщення зовнішньої реклами. 

Станом на час розгляду справи позивач розміщує на рекламних конструкціях (15 з яких є предметом дослідження у даній справі), які встановлені на підставі дозволів на розміщення зовнішньої реклами, виданих Управлінням ЖКГ Виконавчого комітету Рівненської міської ради. Дозволи видані на 5 років, після чого неодноразово продовжувались Управлінням ЖКГ виконавчого комітету Рівненської міської ради (Управління) та його правонаступником - Департаментом інфраструктури та благоустрою Рівненської міської ради.

У січні 2024 року між сторонами виник переддоговірний спір з приводу того, на яких саме місцях товариство має законні підстави розміщувати зовнішню рекламу у місті Рівному у 2024 році, а саме: на підставі яких саме дозволів на її розміщення. Їх перелік чітко фіксується в Адресній програмі, яка є додатком до договору і його невід`ємною частиною, а по суті - його предметом. Причина та суть даного спору полягала у розбіжностях сторін з приводу того, чи поширюється на територію міста Рівного законодавство України, на підставі якого всі документи дозвільного характеру, строк дії яких закінчився під час дії карантину та/ або воєнного стану, були автоматично продовжені на весь період карантину та воєнного стану і трьох місяців після припинення або скасування воєнного стану. Тобто, чи поширюється це законодавство на конкретні дозволи позивача, а саме від 19.10.2000 за №16/14, №16/16, від 16.07.2002 за №16/5, №16/6, №16/8, №16/10, №16/11, від 05.06.2002 за №16/3, від 05.09.2002 за №16/4, від 02.01.2003 за №16/18, №16/19, від 27.04.2004 за №16/20, №16/22, №16/23, №16/24, №16/25, №16/27, №16/28 та від 20.07.2004 за №16/29, №16/30, №16/31, №16/34 на підставі яких він розміщував зовнішню рекламу у м. Рівному на момент отримання від Департаменту проекту договору на тимчасове користування місцями для розміщення зовнішньої реклами на 2024 рік. 

Оскільки сторони не дійшли згоди щодо цієї істотної умови договору, товариство передало цей переддоговірний спір на вирішення Господарського суду Рівненської області, який рішенням від 26.09.2024 у справі № 918/308/24 його позов про визнання договору від 02.01.2024 № 16/2024 на тимчасове користування місцями для розміщення рекламних конструкцій на умовах, визначених Додатком 1 до Правил розміщення зовнішньої реклами в місті Рівному, затверджених рішенням виконавчого комітету Рівненської міської ради від 12.11.2019 №121 щодо Адресної програми у редакції, запропонованої позивачем, на строк з 01.01.2024 до 31.12.2024 задовольнив повністю. 

Суд виснував, що в силу пункту 2-1 статті 11 Закону України "Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності" та підпункту 5 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 18.03.2022 № 314 "Деякі питання забезпечення провадження господарської діяльності в умовах воєнного стану" (Постанова № 314), всі зазначені дозволи є чинними до припинення воєнного стану та трьох місяців з дня його припинення чи скасування. За вказаних обставин, товариство має законне право розміщувати у місті Рівному зовнішню рекламу на підставі всіх раніше наданих дозволів, перелік яких зазначений в Адресній програмі у редакції позивача, до припинення воєнного стану та трьох місяців з дня його припинення чи скасування, а оскільки воєнний стан наразі триває, то він зобов`язаний вносити плату за користування місцями тимчасового розміщення рекламних конструкцій, які перебувають у комунальній власності, відповідно до діючих дозволів саме на підставі договору, який укладається в обов`язковому порядку відповідно до типового договору у формі єдиного документа, як це передбачено діючим законодавством, а саме: статтею 648 Цивільного кодексу України, статтями 179 (частина третя), 184 (частина третя) Господарського кодексу України, пунктом 32 Типових правил розміщення зовнішньої реклами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2003 № 2067 (далі - Типові правила), пунктом 3.1.8 Правил розміщення зовнішньої реклами в місті Рівному, затверджених рішенням виконавчого комітету Рівненської міської ради від 12.11.2019 № 121 (далі - Місцеві правила) та Типового договору, який є Додатком 1 до цих Правил. 

Постановами судів апеляційної та касаційної інстанцій ухвалене у справі № 918/308/24 рішення місцевого господарського суд залишено без змін.

Департамент інфраструктури та благоустрою Рівненської міської ради 02.01.2025 направив на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю "Комтех Аутдор" проект договору № 16/2025 на тимчасове користування місцями для розміщення рекламних конструкцій від 01.01.2025 (далі - договір) разом з проектом адресної програми до нього.

Ознайомившись з запропонованим проектом договору та адресною програмою, позивач встановив, що відповідач пропонує умови адресної програми, які не відповідають кількості дозволів, які є чинними на підставі законодавства та встановлені у рішенні суду яке набрало законної сили (справа № 918/308/24).

З метою врегулювання розбіжностей та уникнення нового судового спору, позивач листом від 17.02.2025 повернув відповідачу один примірник підписаного проекту наданого договору з новою адресною програмою (у власній редакції), яка враховує всі чинні дозволи, як це встановлено пунктом 2-2 статті 11 Закону України "Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності", що повністю узгоджується із постановою Верховного Суду від 20.05.2025 у справі № 918/308/24.

У свою чергу відповідач листом від 12.03.2025 у відповідь на нову пропозицію повідомив про відмову укласти договір із додатком до нього (адресною програмою) з посиланням на те, що позивачем було пропущено 20-денний строк для прийняття (акцепту) пропозиції щодо укладення договору, а тому в силу положень статті 645 Цивільного кодексу України Департамент звільняється від відповідних зобов`язань. 

Разом з цим, строк дії дозволів №№ 16/3, 16/5, 16/6, 16/8, 16/10, 16/11, 16/20, 16/23, 16/27, 16/30, 16/31, 16/34 Департаментом інфраструктури та благоустрою Рівненської міської не продовжено. Департамент наголосив, що висновки рішення Господарського суду Рівненської області та постанови Північно-західного апеляційного господарського суду у справі № 918/308/24 стосується виключно договору від 02.01.2024 № 16/2024 та строку дії дозволів з 01.01.2024 до 31.12.2024, а тому не можуть застосовуватись до договірних відносин на період з 01.01.2025 до 31.12.2025.

5. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій з посиланням на норми права, яким керувався суд

5.1. Відповідно до положень статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. 

5.2. Верховний Суд у постанові від 17.01.2023 у справі №910/20309/21 зазначив, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження. При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, статтею 287 Господарського процесуального кодексу України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

5.3. Згідно з частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 627 Цивільного кодексу України та відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 649 Цивільного кодексу України встановлено, що розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування та в інших випадках, встановлених законом, вирішуються судом.

5.4. Відповідно до частини першої статті 174 Господарського кодексу України встановлено, що господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з частиною першою статті 187 Господарського кодексу України спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов`язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору.

Частинами першою, сьомою статті 179 Господарського кодексу України визначено, що майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

5.5. Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що підставою для звернення до суду в цьому випадку є переддоговірний спір щодо предмета договору тимчасового користування місцями для розміщення засобів зовнішньої реклами (тобто щодо їх конкретного переліку), укладення якого є обов`язковим відповідно до статті 648 Цивільного кодексу України, статей 179 (частина третя), 184 (частина третя) Господарського кодексу України, пункту 32 Типових правил та пункту 3.1.8 Правил розміщення зовнішньої реклами в м. Рівному № 121 та Додатку 1 до цих Правил.

5.6. Судами попередніх інстанцій встановлено, що 02.01.2025 Департамент інфраструктури та благоустрою Рівненської міської ради направив на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю "Комтех Аутдор" проект договору № 16/2025 на тимчасове користування місцями для розміщення рекламних конструкцій від 01.01.2025 (далі - договір) разом з проектом адресної програми до нього.

Ознайомившись з запропонованим проектом договору та адресною програмою, позивач вважав, що умови адресної програми не відповідають кількості дозволів, які є чинними на підставі законодавства та встановлені у рішенні суду, яке набрало законної сили (справа № 918/308/24).

5.7. Відповідно до статті 1 Закону України "Про рекламу" зовнішня реклама - це реклама, що розміщується на спеціальних тимчасових і стаціонарних конструкціях - рекламоносіях, розташованих на відкритій місцевості, а також на зовнішніх поверхнях будинків, споруд, на елементах вуличного обладнання, над проїжджою частиною вулиць і доріг.

Згідно зі статтею 16 Закону України "Про рекламу" розміщення зовнішньої реклами у населених пунктах проводиться на підставі дозволів, що надаються виконавчими органами сільських, селищних, міських рад, а поза межами населених пунктів - на підставі дозволів, що надаються обласними державними адміністраціями, а на території Автономної Республіки Крим - Радою міністрів Автономної Республіки Крим, в порядку, встановленому цими органами на підставі Типових правил, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 2 Типових правил розміщення зовнішньої реклами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2003, дозвіл - документ установленої форми, виданий розповсюджувачу зовнішньої реклами на підставі рішення виконавчого органу сільської, селищної, міської ради, який дає право на розміщення зовнішньої реклами на певний строк та у певному місці.

Пунктом 3 Типових правил встановлено, що зовнішня реклама розміщується на підставі дозволів та у порядку, встановленому виконавчими органами сільських, селищних, міських рад відповідно до цих Правил.

Згідно з пунктом 24 Типових правил виданий у встановленому порядку дозвіл є підставою для розміщення зовнішньої реклами та виконання робіт, пов`язаних з розташуванням рекламного засобу.

За умовами Типового договору на тимчасове користування місцями для розміщення рекламних конструкцій розповсюджувач має право встановлювати рекламні конструкції відповідно до виданих дозволів (пункт 2.1.1 договору).

5.8. Відносини пов`язані з розповсюдженням зовнішньої реклами у м. Рівному, визначені у Правилах розміщення зовнішньої реклами в м. Рівному від 12.11.2019 № 121, (Місцеві правила), які прийняті в межах повноважень, наданих Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні", на виконання статті 16 Закону України "Про рекламу" та Типових правил.

Норми Місцевих правил повністю відповідають нормам Типових правил.

У розділі 2 Місцевих правил визначено, що робочий орган з регулювання діяльності з розміщення зовнішньої реклами (надалі - робочий орган) - Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Рівненської міської ради, яке уповноважене Рівненською міською радою виконувати покладені на нього функції, передбачені цими Правилами, Типовими правилами розміщення зовнішньої реклами, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2003 № 2067.

Згідно з рішенням Рівненської міської ради від .01.03.2021 № 120 "Про утворення Департаменту інфраструктури та благоустрою Рівненської міської ради, затвердження Положення про нього та внесення змін до загальної чисельності виконавчих органів Рівненської міської ради", Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Рівненської міської ради реорганізоване та 15.07.2021 припинило свою діяльність.

Правонаступником прав та обов`язків Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Рівненської міської ради є Департамент інфраструктури та благоустрою Рівненської міської ради.

Відповідно до пункту 3.1.8 Місцевих правил робочий орган: укладає з розповсюджувачами зовнішньої реклами договори про тимчасове користування місцями, які перебувають у комунальній власності, для розміщення рекламних засобів, за Типовим договором згідно з додатком 1 до цих Правил; здійснює функції зі справляння плати за тимчасове користування місцями, які перебувають у комунальній власності, для розміщення рекламних засобів за укладеними договорами та здійснює контроль за своєчасним надходженням плати (пункт 3.1.9 Місцевих правил).

Зовнішня реклама розміщується виключно на підставі дозволу та у порядку, встановленому виконавчим органом ради відповідно до цих Правил (пункт 4.1.1. Місцевих правил).

Плата за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебуває у комунальній власності, встановлюється на підставі договору між робочим органом та розповсюджувачем зовнішньої реклами відповідно до Порядку (Додаток 8), визначеному виконавчим органом ради (пункт 6.1 Місцевих правил).

Рішенням виконавчого комітету Рівненської міської ради від 12.11.2019 № 121 також затверджено форму договору на тимчасове користування місцями для розміщення рекламних конструкцій, яка є Додатком 1 до Місцевих правил.

Договір на тимчасове користування місцями для розміщення рекламних конструкцій (додаток 1 до Місцевих правил) регулює правовідносини між робочим органом та розповсюджувачем щодо встановлення спеціальних конструкцій для розміщення зовнішньої реклами на території міста Рівного, а також надання у тимчасове платне користування місць для розміщення спеціальних конструкцій зовнішньої реклами за адресами, які визначені у виданих дозволах на розміщення зовнішньої реклами у межах міста Рівного згідно з Місцевими Правилами.

Перелік дозволів зазначається у адресній програмі, яка є невід`ємною частиною цього договору (пункт 1.1 договору).

З наведеного слідує, що розповсюдження зовнішньої реклами у місцях, які перебувають у комунальній власності здійснюється на підставі договору на тимчасове користування місцями для розміщення рекламних конструкцій, який укладається робочим органом з розповсюджувачем зовнішньої реклами, за наявності діючого дозволу.

Тобто наявність діючого дозволу фактично зобов`язує робочий орган укласти відповідний договір з розповсюджувачем реклами. 

5.9. Верховний Суд у постанові від 20.05.2025 у справі № 918/308/25 виснував, що в силу пункту 2-1 статті 11 Закону України "Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності" та підпункту 5 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 18.03.2022 № 314 "Деякі питання забезпечення провадження господарської діяльності в умовах воєнного стану" (Постанова № 314), всі вищезазначені дозволи є чинними до припинення воєнного стану та трьох місяців з дня його припинення чи скасування. За вказаних обставин, товариство має законне право розміщувати у місті Рівному зовнішню рекламу на підставі всіх раніше наданих дозволів, перелік яких зазначений в адресній програмі у редакції позивача, до припинення воєнного стану та трьох місяців з дня його припинення чи скасування, а оскільки воєнний стан наразі триває, то він зобов`язаний вносити плату за користування місцями тимчасового розміщення рекламних конструкцій, які перебувають у комунальній власності, відповідно до діючих дозволів саме на підставі договору, який укладається в обов`язковому порядку відповідно до типового договору у формі єдиного документа, як це передбачено діючим законодавством, а саме: статтею 648 Цивільного кодексу України, статтями 179 (частина третя), 184 (частина третя) Господарського кодексу України, пунктом 32 Типових правил розміщення зовнішньої реклами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2003 № 2067 (далі - Типові правила), пунктом 3.1.8 Правил розміщення зовнішньої реклами в місті Рівному, затверджених рішенням виконавчого комітету Рівненської міської ради від 12.11.2019 № 121 (далі - Місцеві правила) та Типового договору, який є Додатком 1 до цих Правил. 

5.10. Разом з цим, закріпивши принцип свободи договору, законодавець у Цивільному кодексі України визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абзацу 2 частини третьої статті 6 та статті 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до частин першої та другої статті 640 Цивільного кодексу України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Частинами першою та другою статті 642 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Згідно зі статтею 643 Цивільного кодексу України якщо у пропозиції укласти договір вказаний строк для відповіді, договір є укладеним, коли особа, яка зробила пропозицію, одержала відповідь про прийняття пропозиції протягом цього строку.

5.11. Судами обох інстанцій встановлено, що Департамент інфраструктури та благоустрою Рівненської міської ради 02.01.2025 направив на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю "Комтех Аутдор" проект договору №16/2025 на тимчасове користування місцями для розміщення рекламних конструкцій від 01.01.2025 разом з проектом адресної програми до нього.

Позивачем, як особою, що одержала пропозицію укласти договір, не було надано відповіді у межах встановленого 20-денного строку.

Листом від 17.02.2025 позивач повернув відповідачу один примірник підписаного проекту наданого договору з новою адресною програмою (у власній редакції).

У свою чергу відповідач листом від 12.03.2025 у відповідь на нову пропозицію повідомив про відмову укласти договір із додатком до нього (адресною програмою) з посиланням на те, що строк дії дозволів № 16/3, 16/5, 16/6, 16/8, 16/10, 16/11, 16/20, 16/23, 16/27, 16/30, 16/31, 16/34 Департаментом інфраструктури та благоустрою Рівненської міської не продовжено. Департамент наголосив, що висновки рішення Господарського суду Рівненської області та постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 20.01.2025 у справі № 918/308/24 стосується виключно договору від 02.01.2024 № 16/2024 та строку дії дозволів з 01.01.2024 до 31.12.2024, а тому не можуть застосовуватись до договірних відносин на період з 01.01.2025 до 31.12.2025.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, що пропонована відповідачем редакція договору не відповідає висновкам суду, зробленим у справі № 918/308/24, якими визначено, що строк дії дозволів № 16/3, 16/5, 16/6, 16/8, 16/10, 16/11, 16/20, 16/23, 16/27, 16/30, 16/31, 16/34 законодавчо продовжено. Натомість нова пропозиція позивача з новою адресною програмою (у власній редакції) враховує всі чинні дозволи, як це встановлено пунктом 2-2 статті 11 Закону України "Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності" та повністю узгоджується із постановою Верховного Суду від 20.05.2025 у справі № 918/308/24.

5.12. Згідно з частиною першою статті 641 Цивільного кодексу України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору.

5.13. Офертою, тобто пропозицією щодо укладення договору, яка тягне певні правові наслідки, може вважатися не будь-яка пропозиція взагалі, а лише така, що містить всі необхідні істотні умови договору.

Надання нової пропозиції (зустрічна оферта) є новою пропозицією з іншими умовами або виправленнями до першої оферти. За таких обставин, попередня пропозиція вважається відхиленою.

5.14. Відповідно до статті 646 Цивільного кодексу України відповідь про згоду укласти договір на інших, ніж було запропоновано, умовах є відмовою від одержаної пропозиції і водночас новою пропозицією особі, яка зробила попередню пропозицію.

5.15. Верховний Суд у постановах від 25.04.2018 у справі №910/6002/17, від 19.12.2019 у справі №904/5542/18 виклав правову позицію, відповідно до якої за загальним правилом договір є укладеним у випадку повного і безумовного прийняття (акцепту) однією стороною пропозиції іншої сторони про укладення договору (оферти). Водночас відповідь про згоду укласти договір на інших умовах не є акцептом, а є новою офертою.

5.16. Таким чином, оскільки позивач не надавав відповіді про прийняття пропозиції укласти договір у редакції Департаменту, а надіслав відповідачу нову пропозицію від 17.02.2025 вих. № 28-02/25 про його укладення на інших умовах, вимога про визнання договору укладеним стосується саме пропозиції позивача. У вказаному листі позивач акцентував, що відповідно до статті 646 Цивільного кодексу України дана відповідь про згоду укласти договір на інших, ніж було запропоновано, умовах є відмовою від одержаної пропозиції і водночас новою пропозицією, а саме: визначити у договорі всі місця для розміщення рекламних засобів, які були встановлені на підставі чинних дозволів на їх розміщення № 16/3, 16/4, 16/5, 16/6, 16/8, 16/10, 16/11, 16/14, 16/16, 16/20, 16/23, 16/27, 16/30, 16/31, 16/34.

Посилання скаржника на положення частини першої статті 645 Цивільного кодексу України, звільняє його лише від обов`язку укладення договору власне на його умовах, а не від його укладення взагалі (зокрема, за пропозицією іншої сторони).

Таким чином, надання позивачем нової адресної програми (у власній редакції) обґрунтовано розцінено судами як зустрічна оферта, яка відповідачем була безпідставно відхилена. 

Ураховуючи встановлені судами фактичні обставини справи, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову. При цьому Суд не вбачає порушень судами попередніх інстанцій як норм матеріального права, так і норм процесуального права.

З огляду на викладене, Верховний Суд вважає, що у справі, яка розглядається, відсутні підстави для формування висновків Верховного Суду щодо питання застосування статті 645 Цивільного кодексу України у випадку, коли особа, яка зробила пропозицію, звільняється від відповідних зобов`язань укласти договір, якщо відповідь про прийняття пропозиції укласти договір одержано із запізненням, у тому числі і у випадку отримання із запізненням нової пропозиції від тієї ж сторони, оскільки скаржник не довів необхідності їх формування.

5.17. Не приймаються до уваги доводи скаржника стосовно неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права в частині розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу як в суді першої інстанції, так і в апеляційній інстанції, оскільки скаржником не надано жодного доказу неспівмірності таких витрат. Понесені товариством витрати на професійну правничу допомогу, як в місцевому суді, так і в апеляційній інстанції були за фіксованою ставкою, а саме: два розміри мінімальної заробітної плати у суді кожної інстанції, відповідно Суд не вбачає порушень судами норм ні матеріального, ні процесуального права під час розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу. 

Суд відхиляє як помилкові доводи скаржника про те, що судами попередніх судових інстанцій не враховано висновки Верховного Суду, викладені у справах № 755/9215/15-ц, № 905/1795/18 та № 922/2685/19, адже застосування судами попередніх інстанції у цій справі норм права при здійсненні розподілу витрат на професійну правничу допомогу як в суді першої, так і в суді другої інстанції, не суперечить жодному з вказаних скаржником висновків суду касаційної інстанції. Посилання скаржника носять декларативний характер, не підтверджені відповідними доказами згідно матеріалів справи, відповідно до змісту аргументів оскарження в цій частині є суб`єктивною його оцінкою. Отже, аргументи скаржника в цій частині не знайшли свого підтвердження. 

Таким чином доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження, Суд не встановив неправильного застосування судами попередніх судових інстанцій норм матеріального права та/чи порушення норм процесуального права як необхідної передумови для скасування ухвалених судових рішень, а отже, підстави для скасування оскаржуваних судових рішень відсутні. 

6. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

6.1. Згідно із пунктом 1 частини першої статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

6.2. Згідно з частиною першою статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

6.3. З огляду на встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, виходячи із меж перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваних рішення та постанови суду апеляційної інстанції.

7. Судові витрати

7.1. З огляду на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді касаційної інстанції, покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 236, 238, 240, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд 

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Департаменту інфраструктури та благоустрою Рівненської міської ради залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Рівненської області від 16.09.2025 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 24.11.2025 у справі №918/613/25 - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та не підлягає оскарженню.

Головуючий В. Студенець

Судді С. Бакуліна 

О. Кібенко