ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2026 року
м. Київ

справа № 523/3720/20
провадження № 61-11534св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Гудими Д. А, Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І.,

учасники справи: 
позивачі: Одеський ордена «Знак Пошани» завод Продовольчого машинобудування Підприємство з колективною власністю Завод «Продмаш», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Одеський ордена «Знак Пошани» завод продовольчого машинобудування, Товариство з обмеженою відповідальністю «Темп плюс Сервіс»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Департамент міського господарства Одеської міського ради, Комунальне підприємство «Міське агентство з приватизації житла», ОСОБА_4 ,
третя особа -  ОСОБА_5 ,
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеський ордена «Знак Пошани» завод продовольчого машинобудування, яка подана представником Попроцьким Дмитром Михайловичем , на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 серпня 2023 року у складі судді Дяченко В. Г. та постанову Одеського апеляційного суду від 12 червня 2024 року у складі колегії суддів: Сегеди С. М., Драгомерецького М. М., Громіка Р. Д.,
Історія справи
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2020 року Одеський ордена «Знак Пошани» завод Продовольчого машинобудування Підприємство з колективною власністю Завод «Продмаш», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Одеський ордена «Знак Пошани» завод продовольчого машинобудування, (далі - Завод «Продмаш»), Товариство з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Темп Плюс Сервіс» звернулися з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Департаменту міського господарства Одеської міського ради (далі - ДМГ ОМР), Комунального підприємства (далі - КП) «Міське агентство з приватизації житла», ОСОБА_4 , за участю третьої особи - ОСОБА_5 , про скасування розпорядження та визнання права власності.
Позов обґрунтований тим, що житловий будинок АДРЕСА_1 станом на 1987 рік перебував в державній власності та знаходився в оперативному управлінні Заводу «Продмаш».
27 липня 1990 року Завод «Продмаш» придбав у власність зазначений житловий будинок, що підтверджується Державним актом про викуп майна державного орендного підприємства Одеського заводу «Продмаш». Таким чином Завод «Продмаш» придбав у держави майно шляхом викупу. Перевіркою, яка здійснена Фондом державного майна України в 1993 році, встановлено, що викуп державного майна орендного підприємства Одеського заводу «Продмаш», відповідав чинному на той час законодавству.
На виконання рішення Виконавчого комітету Суворовської районної ради народних депутатів № 234 від 19 квітня 1991 року, зареєстровано на праві власності за Заводом «Продмаш» будинки, в тому числі і будинок АДРЕСА_1 . На підставі рішення № 234 від 19 квітня 1991 року, Завод «Продмаш» 20 травня 1991 року зареєстрував своє право власності та отримав Реєстраційне посвідчення на домоволодіння АДРЕСА_1 .
На виконання протоколу № 68 Загальних зборів Заводу «Продмаш» 
від 25 квітня 2014 року та протоколу №1 Загальних зборів засновників 
ТОВ «Темп Плюс Сервіс» від 20 червня 2014 року для створення статутного капіталу, у жовтні 2014 року у відповідності з актом приймання-передачі 
від 01 жовтня 2014 року Завод «Продмаш» передав, а ТОВ «Темп Плюс Сервіс» прийняв до статутного капіталу Товариства домоволодіння в цілому, з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , крім приміщень відчужених раніше.
Однак, ТОВ «Темп плюс сервіс» фактично не в змозі прийняти від Заводу «Продмаш» будинок в цілому, так як деякі квартири в спірному будинку вибули із володіння власника - Заводу «Продмаш» поза його волею, тобто фактично були викрадені у Заводу, зокрема і 536/1000 частки квартири АДРЕСА_2 , право власності на яку зареєстровано за відповідачем ОСОБА_1 .
Так, згідно з витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень № 7322747 від 31 липня 2013 року, 464/1000 частини квартири АДРЕСА_2 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_5 на підставі договору дарування № 1950 від 19 липня 2018 року, виданого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Заботкіною Т. Ю. Тобто частка 464/1000 вибула із власності Заводу «Продмаш» на законних підставах, а саме на підставі договору купівлі-продажу.
При цьому, право власності ОСОБА_1 на нерухоме майно - 536/1000 частки квартири 
АДРЕСА_2 , загальною площею 55.2 кв. м, житловою площею 35,6 кв. м є незаконним та підлягає скасуванню з наступних підстав.
Так, відповідно до розпорядження органу приватизації № 35421 від 12 липня 1994 року та свідоцтва про право власності на житло від 12 липня 1994 року, ОСОБА_3 було набуто право власності на 536/1000 частин квартири 
АДРЕСА_2 шляхом приватизації. В подальшому право власності на вказану квартиру перейшло до ОСОБА_2 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Восьмої одеської державної нотаріальної контори від 27 листопада 2007 року.
Згідно з договором дарування № 800 від 31 липня 2013 року, виданого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калашник О. В., ОСОБА_2 передала, а ОСОБА_1 прийняла в дар 536/1000 частки квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 55,2 кв. м, житловою площею 35,6 кв. м.
Станом на липень 1994 року квартира АДРЕСА_2 не відносилася до об`єктів приватизації, визначених Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», так як була власністю Заводу «Продмаш», тому не могла бути приватизована у відповідності з вказаним Законом, проте, відповідно до розпорядження органу приватизації № 35421 від 12 липня 1994 року та свідоцтва про право власності на житло від 12 липня 1994 року, ОСОБА_3 незаконно набуто право власності на 536/1000 частки вказаної квартири саме шляхом приватизації.
Враховуючи наведене, позивачі просили:
відновити порушене право Заводу «Продмаш», скасувавши розпорядження органу приватизації № 35421 від 12 липня 1994 року, яким 536/1000 частин квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 29,6 кв. м передано ОСОБА_3 , та свідоцтво про право на 536/1000 частин квартири АДРЕСА_2 , видане 12 липня 1994 року на підставі розпорядження Управління житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської Ради народних депутатів № 35421 від 12 липня 1994 року, шляхом витребування майна від добросовісного набувача ОСОБА_1 , визнавши недійсним договір дарування № 800 від 31 липня 2013 року, виданий Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калашник О. В., скасувавши реєстрацію права власності на 536/1000 частки квартири за адресою: АДРЕСА_3 , зареєструвавши право власності на квартиру за Одеським орденом «Знак пошани» завод продовольчого машинобудування, підприємство з колективною власністю завод «Продмаш». 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 02 серпня 2023 року, яке залишене без змін постановою Одеського апеляційного суду від 12 червня 2024 року, у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що: 
позивачі звертаючись до суду вказували на те, що приватизація квартири за адресою: АДРЕСА_3 , була проведена всупереч Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», і квартира не являлася об`єктом приватизації державного житлового фонду, оскільки рішення № 49 виконавчого комітету Суворовської районної ради народних депутатів від 22 січня 1993 року «Про скасування Рішення №234 
від 19 квітня 1991 року «Про правову реєстрацію в ОМБТІ будинків заводу «Продмаш» і перереєстрації будівлі за СПТУ-8» не відповідає вимогам законодавства, стосувалося лише гуртожитку за адресою: 
АДРЕСА_4 , в частині ж інших будівель, в тому числі і будинку АДРЕСА_1 скасування не було (рішення Господарського суду Одеської області від 27 листопада 2019 року справа № 916/1107/19).
Суд, враховуючи правову позицію викладену у Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року справа № 359/3373/16-ц, надає оцінку доказам наданим на підтвердження обставин викладених у позовній заяві, зазначає що докази скасування рішення № 49 виконавчого комітету Суворовської районної ради народних депутатів від 22 січня 1993 року «Про скасування Рішення № 234 від 19 квітня 1991 року «Про правову реєстрацію в ОМБТІ будинків заводу «Продмаш» і перереєстрації будівлі за СПТУ-8» відсутні, а посилання в судових рішеннях (рішення Господарського суду Одеської області від 27 листопада 2019 року справа №916/1107/19, постанова Верховного Суду від 04 листопада 2020 року справа №916/1107/19) на викладення в мотивувальній частині рішення щодо правомірності рішення 
№ 49, є правовою оцінкою, а не встановленим судом фактом.
Суд відхилив твердження сторони позивачів про те, що тільки директор Заводу «Продмаш», є тією посадовою особою, яка може вчиняти юридичні дії від імені Заводу та відповідно його обізнаність можливо трактувати, як встановлення факту свідомості порушення прав Заводу, оскільки стороною позивачів не доведено, що заступник керівника Заводу «Продмаш» 29 червня 1994 року діяв всупереч своїх функціональних обов`язків та поза межами повноважень при наявності іншої особи-керівника.
Суд відхилив твердження сторони позивачів про протиправність приватизації ОСОБА_3 квартири 
АДРЕСА_2 , оскільки вказана обставина в ході розгляду справи не знайшла свого підтвердження.
Відповідач ОСОБА_1 , заперечуючи проти задоволення позовним вимог, посилається на рішення № 49 виконавчого комітету Суворовської районної ради народних депутатів від 22 січня 1993 року, яким скасовано рішення № 234 «Про правову реєстрацію в ОМБТІ будинків заводу «Продмаш», тому ОСОБА_3 був приватизований державний житловий фонд, крім того, надало дозвіл компетентного органу на приватизацію частки квартири АДРЕСА_2 .
Заява про застосування наслідків пропуску позовної давності стороною відповідача не надавалась.
Провадження про скасування розпорядження органу приватизації № 35421 від 12 липня 1994 року, яким 536/1000 частки квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 29,6 кв. м розпочалося лише у 2020 році, приблизно через двадцять шість років після приватизації квартири. Відповідно до усталеної практики факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно в установленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). Такі висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18, пункти 43, 89). Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи.
Позивач, розпорядившись своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, не надав суду доказів на підтвердження наявності обставин, що обґрунтовують позовні вимоги, а саме належність, на час приватизації, кватири АДРЕСА_2 , на праві власності Заводу «Продмаш» та доказів вибуття з володіння власника зазначеного майна не з його волі, іншим шляхом.
Стосовно визнання недійсним договору дарування № 800 від 31 липня 
2013 року, виданого Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калашник О. В., скасувавши реєстрацію права власності на 536/1000 частки квартири за адресою: АДРЕСА_3 , зареєструвавши право власності на квартиру за Заводом «Продмаш», то суд вважає, що вказані позовні вимоги є похідними від основної вимоги, яка є недоведеною.
Суд апеляційної інстанції зазначив, що враховуючи правову позицію, яка міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, суд першої інстанції надав оцінку доказам наданим на підтвердження викладених у позовній заяві обставин, зазначив що докази скасування рішення № 49 ВК Суворовської РРНД від 22 січня 1993 року «Про скасування Рішення №234 від 19 квітня 1991 року «Про правову реєстрацію в ОМБТІ будинків заводу «Продмаш» і перереєстрації будівлі за СПТУ-8» відсутні, а посилання в судових рішеннях на рішення Господарського суду Одеської області від 27 листопада 2019 року, а також постанова Верховного Суду від 04 листопада 2020 року, справа №916/1107/19, на викладення в мотивувальній частині рішення щодо правомірності рішення № 49, є правовою оцінкою, а не встановленим судом фактом.
Що стосується пропуску позовної давності, то вона не подавалась, як того вимагає частина четверта статті 267 ЦК України .
Крім того, як вбачається з матеріалів справи, сторона позивачів ставить питання саме про витребування майна - 536/1000 частки квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 
29,6 кв. м від добросовісного набувача ОСОБА_1 на користь Заводу «Продмаш», тобто заявлений негаторний позов, що свідчить про те, що на ці вимоги позовна давність не поширюється.
Суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що, аналізуючи дану ситуацію, суд забезпечує належну повагу до інтересів набувача, в даному випадку - відповідача ОСОБА_1 , захищених статтею 8 Конвенції, яка набула право власності на частину квартири, яку спочатку приватизувала ОСОБА_3 , відповідно до встановленого на той час законодавства, потім власником цієї частки квартири стала ОСОБА_2 .
При цьому суд першої інстанції правильно зазначив, що особа, в даному випадку набувач спірної частки квартири - відповідач ОСОБА_1 , не повинна відповідати за неправильні, або помилкові дії органів державної влади, тим більше що мова йде про дії, які вчинені майже 30 років тому.
Аргументи учасників справи
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
У серпні 2024 року Завод «Продмаш» через підсистему «Електронний суд» подав до Верховного Суду касаційну скаргу, через представника 
Попроцького Д. М. , у якій просив скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 серпня 2023 року, постанову Одеського апеляційного суду від 12 червня 2024 року та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що:
у справі № 523/3720/20, в порушення судами частини першої статті 13 ЦПК України, частини другої статті 16 ЦК України, рішенням суду першої інстанції позов про витребування майна перетворився у суді у позов про визнання права, що за апеляційним переглядом залишилося без змін;
мотивація апеляційного суду стосовно правового обґрунтування застосування позовної давності, яке не заявлялися жодною із сторін, є незрозумілою, а висновки стосовно порушення прав позивача є взаємовиключними;
мотивуючи своє рішення колегія суддів застосувала висновок, зазначений у постанові Великої Палати Верховного Суду 
від 20 червня 2018 року у справі № 200/18858/16-ц, однак правовідносини між сторонами у справі № 200/18858/16-ц виникли стосовно порушення порядку приватизації житла, яке відносилося до державного житлового фонду, тому відповідно за суб`єктним складом, предметом і підставами позову, фактичними обставинами справи, матеріально-правовим регулюванням спірних відносин не є подібними зі справою №523/3720/20;
за апеляційним переглядом залишився не з`ясованим характер спірних правовідносин сторін (заявлений позивачами предмет та підстави позову), а також характер порушеного права позивача - Заводу «Продмаш» органом місцевого самоврядування в особі УЖКГ ВК ОМР, який втрутився у мирне володіння заводом своїм майном, та можливість його захисту в обраний позивачем спосіб, як негаторний позов, щоб відновити права заводу шляхом визнанням недійсним договору дарування ОСОБА_1 та скасування його реєстрації в ЄДРРП, яка перешкоджає позивачу розпорядитися своєю власністю;
колегія суддів в порушення частин першої-третьої статті 367 ЦПКУ, повністю відтворила саме рішення першої інстанції без належної оцінки та правового обґрунтування, вийшовши за межі вимог та доводів апеляційної скарги позивача, не дослідила докази, які упередженим судом першої інстанції не були досліджені, а також додаткові докази та постанови Верховного Суду, що стосуються фактів, на які посилався позивач в апеляційній скарзі, при цьому залишаючи без будь якої відповіді заявлені у скарзі порушення суддею Дяченко В. Г. норм процесуального та матеріального права щодо відмови у задоволенні вимоги про визнання права Заводу «Продмаш», які позивачами не заявлялися;
у цій справі спірні правовідносини виникли з приводу відновлення прав заводу на майно шляхом витребування спірного майна у третьої особи, а відсутність в матеріалах справи доказів наявності у Одеської міської ради речового права, а саме виникнення у Одеської міської ради права власності на спірне майно, є підставою для визнання незаконним її розпорядження на приватизацію майна, власником якого є завод, та допустимими доказами тривалості правопорушення є факт державної реєстрації з 1991 року за Позивачем - Заводом «Продмаш» такого речового права, набутого на підставі викупу у держави, яке не є припиненим у відповідності до закону;
завод «Продмаш» до позовної заяви надав докази наявності у нього права власності на спірне нерухоме майно, як речового права, а також докази державної реєстрації права власності на спірне майно з 20 травня 1991 року, що встановлено судами обох інстанцій, а також Верховним Судом у вищезазначених справах. Крім того згідно матеріалів справи та судових рішень спірне майно ніколи не перебувало у комунальній власності територіальної громади м. Одеси, тому відсутня державна реєстрація спірного майна за Одеською міською радою, що не заперечувалося відповідачем ОСОБА_1 ;
суди відповідно до статей 143, 144 Конституції України, як норми прямої діі, мали самостійно дати правову оцінку розпорядженню органу приватизації за № 35421 від 12 липня 1994 року та виданого на його підставі свідоцтва про право власності на житло та викласти її у мотивувальній частині судового рішення, що не було зроблено;
суд відмовив у позові авансом, наперед, на всі майбутні можливі позови, які можуть будь коли позивачами бути заявлені, що само по собі додатково свідчить про правомірність висунутих вимог в заяві про відвід головуючого судді першої інстанції Дяченко В. Г., яку суд першої інстанції безпідставно визнав необґрунтованою;
апеляційним судом не враховані висновки Верховного Суду в інших справах стосовно того ж житлового будинку;
суд першої інстанції розглянув фактично правову позицію відповідачки ОСОБА_1 , яка викладена у її відзиві та заснована на невизнанні законності права володіння заводу на майно в зв`язку з наявністю рішення виконавчого комітету Суворовської районної ради народних депутатів № 49 від 22 січня 1993 року, але відповідно до частини п`ятої статті 82 ЦПК України не була оспорена відповідачкою в суді;
02 серпня 2023 року у судовому засіданні суддя Дяченко В. Г. за відсутності позивачів та їх заяв про розгляд справи за їх відсутністю, за клопотанням представника відповідача (набувача) про відмову в залишенні позову без розгляду, одночасно виніс ухвалу про відмову в залишенні позову без розгляду, розглянув справу по суті в одне засідання без присутності позивачів та головних відповідачів по справі та прийняв рішення про відмову в задоволенні позову про скасування розпоряджень та визнання права власності, що свідчить про упередженість та необ`єктивність судді.
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу
У вересні 2024 року через підсистему «Електронний суд», а також поштовим зв`язком ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив, підписаний представником ОСОБА_9 , у якому просила залишити касаційну скаргу позивачів без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
Відзив обґрунтований тим, що суди без порушень чинного законодавства дали оцінку стосовно права власності позивачів на оспорювану квартиру. Розглянувши при цьому клопотання про застосування норм Конституції України як норми прямої дії.
В листі Суворовської районної адміністрації №01-05-5/632 від 24 жовтня 
2018 року зазначено, що рішенням виконавчого комітету Суворовської районної ради народних депутатів від 22 січня 1993 року за № 49 рішення виконавчого комітету Суворовської районної ради народних депутатів 
від 19 квітня 1991 року за №234 було скасовано. Документів, які б підтверджували скасування рішення виконавчого комітету Суворовської районної ради народних депутатів від 22 січня 1993 року за № 49 в архіві 
м. Одеси та Суворовській районній адміністрації відсутні.
Судами взято до уваги рішення Господарського суду Одеської області, апеляційної інстанції та ухвали Касаційного господарського суду у складі Верховного суду у справі №916/1107/19.
До суду не надано жодного документу про те, що позивачі є власниками оспорюваної квартири, та дана квартира знаходиться на балансі позивачів на день подачі позову, та навіть на час розгляду касаційної скарги. Свідоцтва на право власності на оспорювану квартиру в позивачів не існувало і не існує. Позивачам достовірно відомо, що після скасування нікчемного 234 рішення виконкому стосовно дозволу на правову реєстрацію будинку в них відсутній навіть дозвіл на реєстрацію.
У лютому та серпні 2025 року до Верховного Суду надійшли пояснення у справі Заводу «Промдаш», підписані представником Попроцьким Д. М.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 21 серпня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі № 523/3720/20, витребувано справу з суду першої інстанції.
У вересні 2024 року матеріали справи № 523/3720/20 надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 15 січня 2026 року справу призначено до судового розгляду.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 21 серпня 2024 року зазначено, що касаційна скарга містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 12 вересня 2018 року у справі № 569/96/17, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17, від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 486/1459/17, від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц, від 15 травня 2019 року у справі № 750/5785/18, від 15 травня 2019 року у справі № 570/2739/16-ц, від 15 травня 2019 року у справі № 554/9144/17, від 29 травня 2019 року у справі № 554/10303/17-ц, від 20 листопада 2019 року у справі № 201/12877/16, від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17, від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16-ц, від 19 травня 2020 року у справі № 263/17218/18, від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, від 19 січня 2021 року справа № 916/1415/19, від 13 грудня 2023 року у справі № 523/5581/19, від 12 червня 2023 року у справі №523/17882/18, від 28 вересня 2022 року у справі №523/16978/19, від 11 липня 2018 року у справі № 916/2650/17, від 04 листопада 2020 року у справі № 916/1107/19, від 21 вересня 2023 року у справі № 523/14234/20, від 03 квітня 2024 року у справі № 522/22156/18, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340, від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, від 06 серпня 2021 року у справі № 910/20607/17, від 02 грудня 2020 року у справі № 911/1659/19, від 20 грудня 2020 року у справі № 911/1659/19, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 11 липня 2018 року у справі № 916/2560/17, від 20 травня 2020 року у справі № 815/1226/18 та у постанові Верховний Суд України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15 та судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України).
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що 19 квітня 1991 року виконавчим комітетом Суворовської районної ради народних депутатів прийнято рішення № 234 «Про правову реєстрацію в ОМБТІ будинків Заводу «Продмаш», яким вирішено зареєструвати в ОМБТІ будинки: АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_9 ; АДРЕСА_10 , АДРЕСА_11 , АДРЕСА_12 , АДРЕСА_13 , 72а; АДРЕСА_14 ; АДРЕСА_15 ; АДРЕСА_18; АДРЕСА_16 .
22 січня 1993 року рішенням № 49 виконавчого комітету Суворовської районної ради народних депутатів «Про скасування рішення виконкому № 234 від 19 квітня 1991 року «Про правову реєстрацію в ОМБТІ будинків заводу «Продмаш» та перереєстрацію будівлі за СПТУ-8" було вирішено, зокрема: рішення виконкому № 234 від 19 квітня 1991 року «Про правову реєстрацію в ОМБТІ будинків заводу «Продмаш» - скасувати; вважати гуртожиток по АДРЕСА_8 власністю СПТУ-8; СПТУ-8 зареєструвати гуртожиток по АДРЕСА_4 , в ОМБТІ.
Відповідно до заяви ОСОБА_3 на ім`я директора Заводу «Продмаш» останній надано дозвіл на приватизацію квартири АДРЕСА_2 .
Згідно з розпорядженням органу приватизації від 12 липня 1994 року № 35421 ОСОБА_3 на підставі її заяви передано в приватну власність 536/1000 частки квартири АДРЕСА_2 , на підставі якого видано Свідоцтво про право власності на житло від 12 липня 1994 року виданого Управлінням житлово-комунального господарства Виконкому Одеської міської ради народних депутатів.
За витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, номер 17214731 від 26 грудня 2007 року, власником квартири за адресою: АДРЕСА_3 , на праві приватної спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право на спадщину /р№3-3424/27.11.2007 року виданого Восьмою одеською державною нотаріальною конторою, є ОСОБА_2 . 
Відповідно до копії Договору дарування посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калашник О.В. 01 липня 2013 року, ОСОБА_2 передала, а ОСОБА_1 прийняла в дар 536/1000 частки квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 55.2 кв. м, житловою площею 
35,6 кв. м.
Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 7322747 від 31 липня 2013 року квартира за адресою: АДРЕСА_3 , належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_1 . 
Судовими рішеннями у справі № 916/1107/19 за позовом Заводу «Продмаш» до Одеської міської ради, Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання незаконним та скасування пункту 1 рішення виконавчого комітету Суворовської районної ради народних депутатів № 49 від 22 січня 1993 року «Про скасування рішення виконкому № 234 
від 19 квітня 1991 року «Про правову реєстрацію в ОМБТІ будинків заводу «Продмаш» і перереєстрації будівлі за СПТУ-8» в частині скасування права власності на об`єкти нерухомого майна за адресами: АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_9 ; АДРЕСА_10 , АДРЕСА_11 , АДРЕСА_12 , АДРЕСА_13 , АДРЕСА_17 ; АДРЕСА_14 ; АДРЕСА_15 ; АДРЕСА_18 ; АДРЕСА_20 ; АДРЕСА_21 , встановлено, що зазначеним рішенням 1993 року виконком безпідставно скасував рішення виконкому № 234 
від 19 квітня 1991 року у повному обсязі, незважаючи на те, що постановою Одеського обласного арбітражного суду № 5/363 від 15 жовтня 1992 року, на яке виконком посилався як на підставу скасування, було вирішено питання лише щодо будівлі за адресою: АДРЕСА_19 .
Суди, проаналізувавши у вказаній справі чинне законодавство, вирішили, що рішення виконавчого комітету районної ради народних депутатів могли бути скасовані виключно шляхом прийняття рішення на пленарних засіданнях Ради народних депутатів, з урахуванням передбачених законом виключень щодо цих правил. Отже, у виконкому Суворовської районної Ради народних депутатів не було повноважень скасовувати своє рішення, відтак оскаржене рішення про скасування свого рішення № 234 від 19 квітня 1991 року «Про правову реєстрацію в ОМБТІ будинків заводу «Продмаш»» не відповідає вимогам законодавства.
На цій підставі рішенням Господарського суду Одеської області 
від 27 листопада 2019 року, яке залишене без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 27 травня 2020 року та постановою Верховного Суду від 04 листопада 2020 року, заводу «Продмаш» відмовлено у задоволенні заявлених позовних вимог (справа № 916/1107/19).
Рішення мотивоване тим, що виконавчий комітет районної ради порушив права позивача, заводу, проте оскільки позивачем пропущена позовна давність, про застосування наслідків якої відповідачами були подані заяви, суди відмовили в позові з цих підстав. 
Позиція Верховного Суду
Щодо позовних вимог Заводу «Продмаш» про скасування розпорядження органу приватизації та витребування майна від добросовісного набувача
За своєю правовою природою приватизація житла є правочином, за яким особа безоплатно, у межах норм, встановлених законом, набуває у власність житлове приміщення, яке перебуває у його правомірному користуванні (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі №200/18858/16-ц провадження №14-165цс18).
Фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. У результаті придбання єдиного майнового комплексу державного (комунального) підприємства у процесі приватизації до покупця переходять всі його права та обов`язки. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом (стаття 345 ЦК України).
Органи приватизації, органи місцевого самоврядування мають право відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, лише у випадку відсутності у них права на приватизацію та/або заборони приватизувати конкретне приміщення (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 травня 2025 року у справі № 759/1426/22 (провадження № 61-15198сво23)).
Не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС (пункт 2 статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року N 2482-XII).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
У справі, що переглядається: 
звертаючись до суду з даним позовом позивачі посилались на те, що спірна квартира не відносилася до об`єктів приватизації, визначених Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», так як була власністю Заводу «Продмаш», тому не могла бути приватизована;
суди встановили, що:
19 квітня 1991 року ВК Суворовської РРНД прийнято рішення № 234 «Про правову реєстрацію в ОМБТІ будинків заводу «Продмаш», яким вирішено зареєструвати в ОМБТІ будинки: АДРЕСА_5, АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_9 ; АДРЕСА_10 , АДРЕСА_11 , АДРЕСА_12 , АДРЕСА_13 , АДРЕСА_17 ; АДРЕСА_14 ; АДРЕСА_15 ; АДРЕСА_18; АДРЕСА_4; АДРЕСА_21;
22 січня 1993 року рішенням № 49 ВК Суворовської РРДН «Про скасування рішення виконкому № 234 від 19 квітня 1991 року «Про правову реєстрацію в ОМБТІ будинків заводу «Продмаш» та перереєстрацію будівлі за СПТУ-8» вирішено, зокрема: рішення виконкому № 234 від 19 квітня 1991 року «Про правову реєстрацію в ОМБТІ будинків заводу «Продмаш» скасувати; вважати гуртожиток по вул. АДРЕСА_4, власністю СПТУ-8; СПТУ-8 зареєструвати гуртожиток по АДРЕСА_4 , в ОМБТІ;
докази скасування рішення № 49 ВК Суворовської РРНД від 22 січня 1993 року «Про скасування Рішення № 234 від 19 квітня 1991 року «Про правову реєстрацію в ОМБТІ будинків заводу «Продмаш» і перереєстрації будівлі за СПТУ-8» у матеріалах справи відсутні;
отже позивачі не надали суду докази на підтвердження наявності обставин, що обґрунтовують їх позовні вимоги, а саме належність, на час приватизації, кватири АДРЕСА_22, на праві власності заводу «Продмаш», тому суди зробили обгрунтований висновок про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині.
Доводи касаційної скарги про те, що дії судді під час розгляду справи свідчать про його упередженість та необ`єктивність безпідставні.
Так, cуддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо: 1) він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу; 2) він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання або надавав стороні чи іншим учасникам справи правничу допомогу в цій чи іншій справі; 3) він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи; 4) було порушено порядок визначення судді для розгляду справи; 5) є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді. До складу суду не можуть входити особи, які є членами сім`ї, родичами між собою чи родичами подружжя. Незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу (частини перша, третя, четверта статті 36 ЦПК України).
З підстав, зазначених у статтях 36, 37 і 38 цього Кодексу, судді, секретарю судового засідання, експерту, спеціалісту, перекладачу може бути заявлено відвід учасниками справи. Відвід повинен бути вмотивованим і заявленим протягом десяти днів з дня отримання учасником справи ухвали про відкриття провадження у справі, але не пізніше початку підготовчого засідання або першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Самовідвід може бути заявлений не пізніше початку підготовчого засідання або першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження (частини друга, третя статті 39 ЦПК України).
Аналіз матеріалів справи свідчить, що:
16 лютого 2023 року ТОВ «Завод «Продмаш» заявило відвід судді Дяченко В. Г. за підписом представника Попроцького П. М. (т. 3 а. с. 222-225). Заява мотивована тим, що суддя обмежив його процесуальні права, відмовив в задоволенні клопотань та раніше розглядав справу № 523/5581/19 за позовом ОСОБА_12 до ТОВ «Темп плюс сервіс», ТОВ «Завод «Продмаш» про скасування державної реєстрації права власності та визнання недійсним рішення загальних зборів, в якій частково задовольним позовні вимоги, тобто у справі, де фактично приймали участь ті самі сторони висловив свою думку щодо предмета спору;
ухвалою Суворовського районного суду від 16 лютого 2023 року заяву визнано необгрунтованою та залишено без задоволення. Суд виходив з того, що вказані доводи на підтвердження неупередженості та необ`єктивності головуючого судді Дяченко В. Г. є недоведеними, позаяк прийняття суддею під час підготовчого провадження у справі процесуальних рішень за результатами розгляду поданих клопотань, призначення справи до судового розгляду, жодним чином не може свідчити про упередженість або необ`єктивність судді, як і незгода з рішенням суду ухваленим за результатами розгляду іншої справи під головуванням судді Дяченко В. Г. (т. 3 а. с. 233-234);
під час розгляду заяви порушень норм процесуального права не встановлено;
відвід з інших підстав позивачі не заявляли.
Щодо позовних вимог Заводу «Продмаш» про скасування свідоцтва про право власності, визнання недійсним договору дарування, скасування реєстрації права власності та зобов`язання зареєструвати право власності на квартиру
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).
Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
Шляхом вчинення провадження у справах суд здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором (пункти 51, 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 923/466/17 (провадження № 12-89гс19)).
Способами захисту суб`єктивних прав є закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.5), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 90), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 68)).
Тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункт 14) та від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункт 40)).
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог (частина перша статті 13 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14 (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55) та ін.).
Отже, спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права та природі спірних правовідносин.
Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року в справі № 752/13695/18 (провадження № 61-6415св19)).
Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18)).
Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18)).
Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (див. пункти 84, 85 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20)).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 січня 2025 року у справі 
№ 446/478/19 (провадження № 14-90цс23) також вказала, що у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 85, 86), від 21 серпня 2019 року у справі 
№ 911/3681/17 (пункт 38), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 74), 
від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 148).
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі 
№ 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 
2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), 
від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21, пункт 155).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
У справі, що переглядається: 
позивачі звернулися з позовом, у якому просили відновити порушене право Заводу «Продмаш», скасувавши розпорядження органу приватизації № 35421 від 12 липня 1994 року, яким 536/1000 частин квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 29,6 кв. м передано ОСОБА_3 , та свідоцтво про право на 536/1000 частин квартири АДРЕСА_2 , видане 12 липня 1994 року на підставі розпорядження Управління житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської Ради народних депутатів № 35421 від 12 липня 1994 року, шляхом витребування майна від добросовісного набувача ОСОБА_1 , визнавши недійсним договір дарування № 800 від 31 липня 2013 року, виданий Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калашник О. В., скасувавши реєстрацію права власності на 536/1000 частки квартири за адресою: 
АДРЕСА_3 , зареєструвавши право власності на квартиру за Заводом «Продмаш»;
відмовляючи в задоволенні позовних вимог суди виходили з того, що позивач не надав суду доказів на підтвердження наявності обставин, що обґрунтовують позовні вимоги, а саме належність, на час приватизації, кватири АДРЕСА_2 , на праві власності Заводу «Продмаш» та доказів вибуття з володіння власника зазначеного майна не з його волі, іншим шляхом, тобто розглянули позовні вимоги по суті спору;
але суди не звернули уваги, що якщо позивачі вважають, що їх право порушене тим, що право власності на частину квартири зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов. Натомість вимоги про скасування свідоцтва про право власності, визнання недійсним договору дарування, скасування реєстрації права власності та зобов`язання зареєструвати право власності на квартиру не є необхідними для ефективного відновлення їх права. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Тому ці позовні вимоги не є належним способом захисту порушеного права. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові;
за таких обставин в задоволенні позовних вимог про скасування свідоцтва про право, визнання недійсним договору дарування, скасування реєстрації права власності та зобов`язання зареєструвати право власності на квартиру слід було відмовити з огляду на обрання позивачем неналежного способу захисту.
Щодо позовних вимог ТОВ «Темп Плюс Сервіс»
Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Диспозитивність - один з основних принципів судочинства, на підставі якого особа (зокрема, позивач чи відповідач), самостійно вирішує, зокрема, чи оскаржувати судові рішення в касаційному порядку та в яких межах (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2023 року в справі № 465/6549/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року в справі № 336/6023/20 (провадження № 61-11523сво23)).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2021 року у справі № 308/8567/20 (провадження№ 61-3480сво21) вказано, що «Об`єднана палата Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду відхиляє аргументи касаційної скарги в частині задоволених вимог заяви про забезпечення позову щодо інших відповідачів (ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_2), з таких мотивів. У пункті 5 частини третьої статті 2 ЦПК України вказано, що основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). У справі, що переглядається, інші відповідачі (ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_2) не реалізували своє право на подання касаційної скарги, приєднання до касаційної скарги. Така процесуальна поведінка інших відповідачів свідчить про повну згоду з оскарженими судовими рішеннями в частині задоволених вимог заяви про забезпечення позову щодо них».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 жовтня 2023 року в справі № 761/18365/20 (провадження № 61-9164св23) вказано, що «основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України). У справі, що переглядається: в касаційних скаргах скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2, просять скасувати постанову апеляційного суду як в частині задоволених позовних вимог до них, так і в частині задоволених позовних вимог до ОСОБА_3, ОСОБА_2; інші відповідачі (ОСОБА_3, ОСОБА_2) не скористалися своїм правом подачі касаційної скарги, приєднання до касаційної скарги. Така процесуальна поведінка інших відповідачів (ОСОБА_3, ОСОБА_2) свідчить про їх повну згоду з постановою апеляційного суду в частині задоволених позовних вимог до них. Аналіз аргументів касаційних скарг свідчить, що ОСОБА_1, ОСОБА_2, не навели переконливих доводів, яким чином судове рішення апеляційного суду порушує їх права та інтереси в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_2, за умови, що ОСОБА_1, ОСОБА_2, не оскаржили постанову апеляційного суду, тобто погодилися з постановою апеляційного суду в частині позовних вимог до них. Тому оскаржену постанову апеляційного суду в частині задоволених позовних вимог до ОСОБА_3, ОСОБА_2 належить залишити без змін».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2024 року у 
справі № 927/1206/21 (провадження № 12-31гс23) зазначено, що 
«ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області у касаційній скарзі не навело доводів з приводу незаконності та/або необґрунтованості судових рішень у частині задоволення позову в частині вимог про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку та визнання договорів оренди землі недійсними, а також не зазначило, як задоволення зазначених вимог порушує його права та інтереси за умови, що відповідачі, до яких пред`явлені такі позовні вимоги, судові рішення не оскаржили».
Автономія волі та приватний інтерес є «підвалинами» сучасного приватного права. Завдання приватного права полягає у «напрацюванні» таких правил, які максимальною мірою забезпечують автономію волі та реалізацію приватного інтересу кожної особи, без порушення прав і інтересів інших осіб (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 серпня 2024 року в справі 
№ 601/1396/21).
У справі, що переглядається: 
до суду з позовними вимогами звернулися Завод «Продмаш» та ТОВ «Темп Плюс Сервіс»;
оскаржуваним рішенням суду першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, позивачам відмовлено у задоволенні їх позовних вимог;
з касаційною скаргою до Верховного Суду звернувся Завод «Продмаш». 
ТОВ «Темп Плюс Сервіс» не оскаржувало судові. Така процесуальна поведінка ТОВ «Темп Плюс Сервіс» свідчить про його повну згоду з судовими рішеннями;
з урахуванням принципу диспозитивності та меж розгляду справи судом касаційної інстанції, визначених у статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції оскаржувані судові рішення в частині позовних вимог ТОВ «Темп Плюс Сервіс» не аналізує та залишає їх без змін.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги свідчать про те, що судові рішення частково ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. Тому колегія суддів вважає, що:
касаційну скаргу слід задовольнити частково, 
судові рішення в частині позовних вимог Заводу «Продмаш» про скасування свідоцтва про право власності, визнання недійсним договору дарування, скасування реєстрації права власності, зобов`язання зареєструвати право власності змінити, викласти їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови;
в іншій частині позовних вимог Заводу «Продмаш» судові рішення залишити без змін;
судові рішення в частині позовних вимог ТОВ «Темп Плюс Сервіс» залишити без змін.
Керуючись статтями 396, 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеський ордена «Знак Пошани» завод продовольчого машинобудування, яка подана представником Попроцьким Дмитром Михайловичем, задовольнити частково.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 серпня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 12 червня 2024 року в частині позовних вимог Одеського ордену «Знак Пошани» заводу Продовольчого машинобудування Підприємства з колективною власністю Завод «Продмаш», до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Департаменту міського господарства Одеської міського ради, Комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла», ОСОБА_4 , третя особа - ОСОБА_5 , про скасування свідоцтва про право власності, визнання недійсним договору дарування, скасування реєстрації права власності, зобов`язання зареєструвати право власності змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.
В іншій частині позовних вимог Одеського ордену «Знак Пошани» заводу Продовольчого машинобудування Підприємства з колективною власністю Завод «Продмаш» рішення Суворовського районного суду м. Одеси 
від 02 серпня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду 
від 12 червня 2024 року залишити без змін.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 серпня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 12 червня 2024 року в частині позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Темп Плюс Сервіс» залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий В. І. Крат
Судді: Д. А. Гудима
І. О. Дундар
Є. В. Краснощоков
П. І. Пархоменко