ОКРЕМА ДУМКА

03 грудня 2025 року 
м. Київ
cправа № 910/7486/24 

судді Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду Кондратової І. Д. у справі № 910/7486/24

1. 03 грудня 2025 року більшістю голосів колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду ухвалила постанову, якою, зокрема, було залишено без задоволення касаційну скаргу Акціонерного товариства "Укргазвидобування", а рішення Господарського суду міста Києва від 23.10.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.02.2025 у справі № 910/7486/24 - без змін.

2. Не можу погодитися з висновками моїх колег та наведеною в рішенні Суду мотивацією, тому відповідно до частини третьої статті 34 ГПК України викладаю окрему думку, суть якої полягає у такому.

3. Товариство з обмеженою відповідальністю "І ДЖІ ЕФ ТРЕЙДІНГ" (далі - ТОВ "І ДЖІ ЕФ ТРЕЙДІНГ") звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Укргазвидобування" (далі - АТ "Укргазвидобування") про визнання укладеною додаткової угоди № 5 від 03.06.2024 до Індивідуального договору №ПГ0202/3172-22 від 02.02.2022 до Рамкового договору купівлі-продажу природного газу №ПГ/3171/34-22 від 02.02.2022.

4. На обґрунтування позовних вимог ТОВ "І ДЖІ ЕФ ТРЕЙДІНГ" зазначає, що Акціонерне товариство "Укргазвидобування" всупереч умовам пункту 2 та пункту 5 додаткової угоди до Індивідуального договору ПГ0202/3172-22 від 02.02.2022 до Рамкового договору купівлі-продажу природного газу № ПГ/3171/34-22 від 02.02.2022 відмовляється від укладення додаткової угоди щодо продовження дії договору та строку оплати до закінчення дії воєнного стану в Україні.

5. Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.10.2024 у справі № 910/7486/24 позовні вимоги задоволено в повному обсязі. Визнано укладеною додаткову угоду № 5 від 03.06.2024 до Індивідуального Договору № ПГ0202/3172-22 від 02.02.2022 до Рамкового договору купівлі-продажу природного газу № ПГ/3171/34-22 від 02.02.2022 в редакції, викладеній у рішенні суду першої інстанції. 

6. Місцевий суд, ухвалюючи рішення про задоволення позову, виходив з того, що обов`язок із укладення відповідної нової додаткової угоди щодо продовження термінів оплати позивачем грошового зобов`язання у разі продовження на території України дії воєнного стану, встановлюється умовами пункту 5 додаткової угоди № 2 до Індивідуального договору, які в силу принципу свободи договору були визначені сторонами на власний розсуд та узгоджені між ними без заперечень, а тому доводи позивача про обов`язок відповідача укласти відповідну додаткову угоду визнані судом обґрунтованими.

7. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 19.02.2025 рішення Господарського суду міста Києва від 23.10.2024 у справі № 910/7486/24 залишено без змін.

8. Суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції щодо задоволення позову з тих самих мотивів, що і суд першої інстанції. При цьому, суд апеляційної інстанції, відхиляючи доводи апеляційної скарги дійшов висновку, що запропонована позивачем для укладення додаткова угода не погіршує становище відповідача, а лише змінює строки виконання зобов`язання позивачем, взятих на себе відповідно до попередньо укладених угод зі збереженням всіх прав та інтересів АТ "Укргазвидобування" у випадку порушення позивачем встановлених вже цією угодою строків виконання зобов`язань, при тому, що інші істотні умови, встановлені попередньо укладеними між сторонами угодами, не змінюються.

9. У постанові від 03.12.2025 у справі № 910/7486/24 Верховний Суд дійшов висновку, що у спірних правовідносинах наявні підстави для внесення змін до індивідуального договору № ПГ0202/3172-22 шляхом укладення додаткової угоди № 5 до нього в частині продовження термінів оплати позивачем фактичного залишку грошового зобов`язання, оскільки обов`язок з укладення відповідної нової додаткової угоди щодо продовження термінів оплати позивачем грошового зобов`язання у разі продовження на території України дії воєнного стану, передбачений умовами пункту 5 додаткової угоди № 2 до індивідуального договору, та такий, погоджений сторонами в додатковій угоді № 2 випадок, як продовження дії воєнного стану в Україні після 21.11.2022, що є загальновідомим фактом, мав місце.

10. За висновком касаційного суду та обставина, що в наявних у додатковій угоді № 2 до індивідуального договору формулюваннях "сторони укладають відповідну угоду" та "сторони вносять зміни до індивідуального договору" відсутнє уточнення про зобов`язання сторін внести зміни до індивідуального договору щодо продовження термінів оплати позивачем фактичного залишку грошового зобов`язання не має значення у цій справі, оскільки, як встановили суди попередніх інстанцій, сторони у пунктах 2, 5 додаткової угоди № 2 чітко визначили випадки для внесення зазначених змін до договору, наявні у пунктах 2, 5 додаткової угоди № 2 до індивідуального договору формулювання "сторони укладають відповідну угоду" та "сторони вносять зміни до індивідуального договору" викладені без застосування слів "можуть", "мають право" після слів "сторони", викладені імперативно, тобто за своїм змістом вказують на обов`язковість виконання сторонами угоди дії з укладення відповідної нової додаткової угоди у разі настання таких випадків, докази недійсності цих пунктів додаткової угоди № 2 в матеріалах справи відсутні, а відповідно до частини другої статті 651 Цивільного кодексу України факт настання цих випадків є достатньою підставою для внесення змін до договору в судовому порядку.

11. Разом з тим, такий висновок Суду вважаю помилковим та не погоджуюсь із ухваленою по суті постановою.

12. Підставою для тлумачення судом правочину є наявність спору між сторонами щодо його змісту, невизначеність і незрозумілість буквального значення слів, понять і термінів у тексті всієї угоди або її частини, що не дає змогу з`ясувати дійсного змісту угоди або її частини, а волевиявлення сторони правочину не дозволяє однозначно встановити її наміру. Водночас тлумачення не може створювати нових умов договору, а виключно роз`яснює існуючі умови угоди. Оскільки метою тлумачення правочину є з`ясування змісту його окремих частин, який складають права та обов`язки сторін, то тлумачення потрібно розуміти як спосіб виконання сторонами умов правочину.

13. З огляду на викладене тлумаченню підлягає зміст угоди або її частина у способи, встановлені статтею 213 ЦК України, тобто тлумаченням правочину є встановлення (з`ясування) його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення незрозумілостей та суперечностей у трактуванні його положень (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2024 у справі № 500/5194/16).

14. Велика Палата Верховного Суду у постановах від 17.10.2018 у справі № 753/22010/14-ц, від 10.04.2019 у справі № 916/2500/15, від 16.10.2024 у справі № 911/952/22 зазначила, що у частинах 3 та 4 статті 213 ЦК України визначені загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали у вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення.

15. Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18.04.2018 у справі № 753/11000/14-ц вказав, що якщо такі правила не дають можливості визначити справжнього змісту відповідної умови договору, потрібно застосовувати тлумачення contra proferentem.

16. Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які "не були індивідуально узгоджені" (no individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір "під переважним впливом однієї зі сторін" (under the diminant sinfluence of the party).

17. У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17 зроблено висновок, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина "venire contra factum proprium" (заборони суперечливої поведінки) ґрунтується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини "venire contra factum proprium" знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

18. Правова природа договору визначається з огляду на його зміст. Тому, оцінюючи відповідність волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинам, суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їхніх дій, так і певних правових наслідків. 

19. Згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у пунктах 6.56. та 6.57. постанови від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19: "У процесуальному законодавстві діє принцип "jura novit curia" ("суд знає закони"), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на "норму права", що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того, з огляду на положення ГПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходять своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах". 

20. Водночас ні суди попередніх інстанцій, ні суд касаційної інстанції зазначеного не врахували, і не з`ясувати дійсного змісту Додаткових угод, волевиявлення сторін правочинів, достеменно та однозначно не встановили наміру обох сторін у контексті продовження термінів оплати позивачем грошового зобов`язання.

21. За таких обставин висновок судів саме про обов`язок відповідача укласти відповідну додаткову угоду не ґрунтується на належному дослідженні обставин справи щодо спрямованості дій (волі) сторін і правових наслідків у зв`язку з укладенням спірного правочину. 

22. Крім того, у вирішенні питання щодо наявності (відсутності) у відповідача імперативного обов`язку укласти додаткову угоду щодо продовження термінів оплати позивачем грошового зобов`язання у зв`язку з продовженням на території України дії воєнного стану суди попередніх інстанцій залишили поза увагою інші положення Рамкового договору, Індивідуального договору, додаткових угод щодо виконання сторонами своїх обов`язків за обставин непереборної сили, зокрема: зазначені обставини (воєнний стан) не перешкоджають належному виконанню зобов`язань кожної із сторін за Рамковим договором та/або Індивідуальним договором, та/або Додатковою угодою № 2. Сторони підтверджують, що жодна із сторін не буде посилатися на цю обставину як таку, що запобігає повному або частковому своєчасному виконанню зобов`язань однією чи обома сторонами за Рамковим договором, та/або Індивідуальним договором та/або Додатковою угодою № 2 … (пункт 8 Додаткової угоди № 2); виникнення зазначених обставин не є підставою для відмови покупця від сплати продавцю за природний газ, що поставлений до їх виникнення (пункт 7.5 Рамкового договору).

23. При цьому правова оцінка умов пунктів 2 і 5 Додаткової угоди № 2 у взаємозв`язку з іншими положеннями правочинів, на підставі яких урегульовані правовідносини сторін у контексті обставин виконання зобов`язань з оплати поставленого газу і на які, зокрема, посилався відповідач у судах попередніх інстанцій, має суттєве значення з огляду на предмет доказування у цій справі. 

24. Проте, наведені аргументи відповідача, на мою думку, належним чином не були розглянуті судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій, що в свою чергу унеможливило встановлення дійсних обставин цієї справи, оскільки суди фактично взяли до уваги окремі пункти Додаткової угоди № 2 без оцінки загального змісту правовідносин, які склалися між сторонами. 

25. Окрім того, порядок зміни умов договору за рішенням суду врегульовано статтями 651 та 652 ЦК України.

26. Згідно з частиною першою статті 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. 

27. При цьому зміна договору вчиняється в тій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту (стаття 654 ЦК України).

28. Відповідно до частини другої статті 651 ЦК України договір може бути змінено за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною.

29. Крім цього, згідно зі статтею 652 ЦК України договір може бути змінений у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору. У разі істотної зміни обставин суд може змінити договір за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

30. Отже, зміна договору за рішенням суду є винятковим заходом та здійснюється у виключних випадках, визначених статтями 651 та 652 ЦК України. 

31. Водночас у спірних правовідносинах позивач не доводив і суди не встановлювали наявності підстав для зміни умов договору відповідно до статей 651 та 652 ЦК України.

32. Вказане залишено поза увагою також і касаційним судом у постанові від 03.12.2025 у цій справі, оскільки питання одночасної наявності зазначених умов, встановлених статтею 652 ЦК України, для внесення судом змін до договору також належним чином не досліджено і у наведеній постанові, що в цьому випадку дає підстави стверджувати про передчасність ухвалення постанови про залишення без змін рішень судів попередніх інстанцій.

33. Наведене у своїй сукупності призвело до прийняття рішення, згідно з яким позивач, зокрема, отримав можливість для повного виконання грошового зобов`язання перед відповідачем за поставлений природний газ, лише після припинення/ скасування воєнного стану в Україні, впродовж 18 (вісімнадцяти) календарних місяців згідно з графіком погашення, забезпечуючи щомісячну оплату. 

34. Таке рішення судів, на мою думку, ставить позивача у привілейоване становище перед іншими контрагентами відповідача, а самого відповідача ставить у вкрай невигідне становище перед позивачем, оскільки у відповідача зберігається обов`язок щодо поставки природного газу позивачу, проте право на отримання повного розрахунку за поставлений товар зупиняється на невизначений термін.

35. У частині першій статті 627 ЦК України деталізовано принцип свободи договору. Зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

36. Свобода договору, як одна з принципових засад цивільного законодавства, є межею законодавчого втручання у приватні відносини сторін. Водночас сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, коли такий відступ неможливий в силу прямої вказівки акта законодавства, а також якщо відносини сторін регулюються імперативними нормами. 

37. Відповідно, сторони не можуть врегулювати свої відносини (визначити взаємні права та обов`язки) у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає загальним засадам цивільного законодавства, передбаченим статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору (справедливість, добросовісність, розумність). Домовленість сторін договору про врегулювання своїх відносин всупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення (пункти 7.9, 7.10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 1 червня 2021 року у справі № 910/12876/19, провадження № 12-94гс20).

38. Тому такі висновки судів у справі № 910/7486/24, на мою думку, також суперечать засадам цивільного законодавства, передбаченим статтею 3 ЦК України: справедливості, добросовісності, розумності.

39. Окремо вважаю за необхідне звернути увагу також на те, що власником 100% частки відповідача у цій справі є Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", частка держави в якому в свою чергу становить 100%. 

40. Відтак, передчасне ухвалення остаточного рішення у цій справі про задоволення позовних вимог без встановлення обставин, зазначених у цій окремій думці, може призвести також до необґрунтованого зменшення надходжень до державного бюджету України в умовах воєнного стану. 

41. З огляду на викладене, суди попередніх інстанцій допустили порушення норм процесуального права (зокрема, статей 86, 236, 237 та 269 ГПК України), що мало своїм наслідком неповне з`ясування обставин цієї справи, ураховуючи предмет, підстави позову та аргументи учасників справи.

42. Тому, все вищенаведене, на мою думку, унеможливлює залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень без змін та є підставою для передачі справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Суддя  І. Кондратова