УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 січня 2026 року
м. Київ
справа № 607/6352/25
провадження № 51-100ск26
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 липня 2025 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду 
від 10 жовтня 2025 року у кримінальному провадженні № 12024211040002835 щодо 
ОСОБА_5 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя 
АДРЕСА_1 , раніше 
не судимого,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 
ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 липня 2025 року, залишеним без зміни ухвалою Тернопільського апеляційного суду 
від 10 жовтня 2025 року, ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за ч. 4 
ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі 
ст. 75 КК ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з випробуванням 
із встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік. 
Згідно з вироком суду ОСОБА_5 засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК, за таких обставин.
Так, ОСОБА_5 15 листопада 2024 року, здійснюючи на автомобілі Volkswagen Golf, д.н.з. НОМЕР_1 , пасажирські перевезення за допомогою платформи "Uklon" 
у м. Тернополі, під час перевезення пасажира ОСОБА_6 з вул. Слівенської, 7 
до вул. Купчинського, 14 у вказаному місті, приїхавши приблизно о 07:55 до місця призначення, висадив потерпілу ОСОБА_6 , яка, вийшовши із вищевказаного автомобіля, забула в його салоні свій мобільний телефон Samsung S23+. Після цього ОСОБА_6 відразу повідомила до гарячої лінії "Uklon" про вищевказаний факт, однак через деякий час їй надали відповідь про те, що водій повідомив 
про відсутність телефону в автомобілі.
При цьому ОСОБА_5 , реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований 
на таємне викрадення чужого майна, 15 листопада 2024 року приблизно о 07:55, перебуваючи у вищевказаному автомобілі, на якому здійснював пасажирські перевезення, поруч із вул. Купчинського, 14 в м. Тернополі, переконавшись, 
що за ним ніхто не спостерігає та його дії не будуть помічені сторонніми особами, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою незаконного збагачення, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, таємно в умовах воєнного стану шляхом вільного доступу викрав мобільний телефон Samsung S23+, який випадково в салоні автомобіля був залишений пасажиром ОСОБА_6 , після чого викраденим майном розпорядився на власний розсуд, чим завдав потерпілій матеріальну шкоду на загальну суму 24 972,57 грн.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
Захисник у касаційній скарзі, покликаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить скасувати оскаржені судові рішення і пом`якшити призначене ОСОБА_5 покарання із застосуванням ст. 69 КК до штрафу.
Свої вимоги мотивує тим, що судами не наведено переконливих мотивів відсутності підстав для застосування положень ст. 69 КК із урахуванням даних про особу винного та принципу справедливості покарання і відповідності його меті виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових злочинів. 
Мотиви суду
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, 
що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення 
у межах касаційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК, і правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі захисника не оспорюються.
Доводи захисника щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість та можливості його пом`якшення із застосуванням положень ст. 69 КК колегія суддів вважає необґрунтованими.
Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, 
а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Відповідно до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і 
не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.
Статтею 69 КК регламентовано, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429, 437-439, 442, 442-1 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, 
за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. 
У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. 
За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.
У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням указаних норм права.
Як убачається із копій судових рішень, суд першої інстанції під час призначення 
ОСОБА_5 покарання, дотримуючись наведених вимог закону України 
про кримінальну відповідальність, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, дані про особу винного, який має вищу освіту, неодружений, не працює, за місцем проживання характеризується позитивно, 
на обліку у нарколога чи психіатра не перебуває, раніше не судимий, його вік та стан здоров`я, а також взяв до уваги відсутність обтяжуючих покарання обставин та обставини, що пом`якшують покарання, якими визнав щире каяття, добровільне відшкодування шкоди.
З урахування викладеного, а також виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, беручи до уваги те, що покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним 
про особу винного, суд у цьому конкретному випадку вважав за можливе призначити ОСОБА_5 покарання у межах санкції статті обвинувачення, а саме за ч. 4 ст. 185 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років.
При цьому, з огляду на обставини, що пом`якшують покарання, тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного, суд не вбачав 
за можливе під час призначення ОСОБА_5 покарання застосувати до нього положення ст. 69 КК. 
Водночас, із урахуванням ступеня тяжкості вчиненого ОСОБА_5 кримінального правопорушення, обставин кримінального провадження, даних 
про особу винного, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, щиро розкаявся, добровільно відшкодував шкоду, що свідчить про усвідомлення ним протиправності свого вчинку, беручи до уваги наявність пом`якшуючих покарання обставин, відсутність обтяжуючих покарання обставин, суд вважав 
за можливе на підставі ст. 75 КК звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання 
з випробуванням із встановленням іспитового строку та з метою забезпечення належної поведінки обвинуваченого у період його дії покласти на нього передбачені ст. 76 КК обов`язки, які, на думку суду, будуть необхідні і достатні для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 
за апеляційною скаргою його захисника ОСОБА_4 , доводи якої аналогічні доводам у її касаційній скарзі, ствердив про правильність прийнятого рішення та обґрунтовано залишив вказаний вирок без змін, зазначивши в ухвалі підстави ухваленого такого судового рішення.
При цьому колегія суддів зазначила, що суд першої інстанції, призначаючи 
ОСОБА_5 покарання, правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, його суспільну небезпечність, дані про особу винного, а також відсутність обтяжуючих покарання обставин та наявність обставин, що пом`якшують покарання.
Водночас, як вказав суд, покарання засудженому призначено відповідно до вимог статей 50, 65 КК та в мінімальному розмірі, визначеному санкцією ч. 4 ст. 185 КК; 
за своїм видом і розміром таке покарання є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Аналізуючи доводи захисника про те, що суд першої інстанції не застосував 
ст. 69 КК для призначення покарання у виді штрафу, апеляційний суд дійшов висновку, що в цьому кримінальному провадженні не встановлено сукупності таких обставин, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.
Як убачається з ухвали, колегія суддів зауважила, що в апеляційній скарзі захисником враховано кількісну характеристику наявних у кримінальному провадженні обставин, які пом`якшують покарання; натомість ч. 1 ст. 69 КК 
для призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, вимагає наявність такої якісної характеристики цих обставин, яка істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого злочину, а також наявність таких відомостей про особу винного, що передбачає урахування суб`єктивних ознак, які знижують ступінь його суспільної небезпеки; при цьому суд має належним чином умотивувати своє рішення 
про призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом.
На думку колегії суддів апеляційного суду, наявні у цьому кримінальному провадженні обставини, які пом`якшують покарання, у їх сукупності суттєво 
не знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, а їх наявність, у свою чергу, безумовно не впливає на рівень небезпечності винної особи. Виходячи з мети покарання - виправлення особи та попередження нових злочинів - та 
з урахуванням того, що злочин вчинено в особливих умовах воєнного стану, коли суспільна довіра до правопорядку особливо вразлива, призначення мінімального покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років є адекватним, пропорційним і достатнім.
Крім того, як зауважив суд апеляційної інстанції, з пояснень обвинуваченого 
в ході апеляційного розгляду встановлено, що він на даний час не має постійної роботи, стабільного доходу і не володіє коштами для сплати штрафу, про який просить захисник в апеляційній скарзі.
З наведеними у вироку та ухвалі висновками погоджується і колегія суддів касаційного суду.
Постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374, 
419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення. 
Отже, Суд не вбачає підстав для скасування або зміни оскаржених судових рішень внаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість. 
В касаційній скарзі захисника не наведено переконливих доводів на обґрунтування невиправданої суворості призначеного засудженому покарання та можливості його пом`якшення із застосуванням ст. 69 КК до штрафу.
Доводів щодо істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, 
які були би безумовними підставами для скасування оскаржених судових рішень, касаційна скарга не містить.
Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК 
у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд,
постановив:
Відмовити захиснику ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження 
за її касаційною скаргою на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 липня 2025 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 10 жовтня 2025 року щодо засудженого ОСОБА_5 .
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3