ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2026 року
м. Київ

справа № 752/3888/24
провадження № 61-10886св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю., Тітова М. Ю., 

учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідач - Кредитна спілка «Либідь», 
розглянув при попередньому розгляді справи у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосїївського районного суду м. Києва від 20 червня 2024 року у складі судді Хоменко В.С. та постанову Київського апеляційного суду від 14 травня 2025 рокуускладі колегії суддів: Музичко С. Г., Болотова Є.В., Сушко Л.П., 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог 
У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Кредитної спілки «Либідь» (далі - КС «Либідь»), в якому просив стягнути з відповідачана свою користь 42 368,78 грн - 3 % річних,165 075,62 грн - індекс інфляції, 393 893,91 грн - упущеної вигоди та 977 531,00 грн - компенсації завданої моральної шкоди за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання.
Позовні вимоги обгрунтовано тим, що рішенням Галицького районного суду м. Львова від 24 січня 2019 року у справі № 461/8093/18 з КС «Либідь» на його користь стягнуто 272 312,14 грн пені, нарахованої за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за січень - березень 2018 року. 
04 березня 2019 року вказане рішення суду набрало законної сили, а 20 березня 2019 року Галицьким районним судом м. Львова видано виконавчий лист №461/8093/18, який скеровано на виконання до Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ (далі - Голосіївський районний ВДВС у м. Києві).
Позивач зазначав, що у Голосіївському районному ВДВС м. Київ відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 за вказаним виконавчим листом та тривають виконавчі дії, однак боржник ухиляється від виконання грошового зобов`язання, встановленого рішенням суду.
Тому ОСОБА_1 , посилаючись на положення частини другої статті 625 ЦК України, просив суд стягнути з КС «Либідь» грошові кошти за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання: 42 368,78 грн - 3 % річних,165 075,62 грн- індекс інфляції.
Крім цього, позивач пояснив, що оскільки грошові кошти у сумі 272 312,14 грн належать йому на праві власності відповідно до рішення Галицького районного суду м. Львова від 24 січня 2019 року, ухваленого у справі № 461/8093/18, а КС «Либідь» їх не повертає, тому йому спричинено майнову шкоду у розмірі 393 893,91 грн у вигляді упущеної вигоди - недоотриманих доходів, оскільки він мав реальну можливість розмістити вказану суму коштів на відкритих вкладних (депозитних) рахунках.
Також вказував, що необґрунтованою відмовою відповідача в поверненні грошових коштів відповідно до рішення Галицького районного суду м. Львова від 24 січня 2019 року, ухваленого у справі № 461/8093/18, йому завдано моральної шкоди у вигляді страждань, принижень та зміни способу життя, яку він оцінює у 977 531,00 грн.
Посилаючись на викладені обставини, позивач просив позов задовольнити. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Голосїївського районного суду м. Києва від 20 червня 2024 року позов задоволено частково.
Стягнуто з КС «Либідь» на користь ОСОБА_1 42 368,78 грн - 3 % річних і 165 075,62 грн - індекс інфляції за несвоєчасне виконання зобов`язання.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач має право на стягнення інфляційних втрат та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України за весь час прострочення грошового зобов`язання за рішенням Галицького районного суду м. Львова від 24 січня 2019 року.
Разом із цим, суд вважав, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що внаслідок виконання КС «Либідь» грошового зобов`язання за рішенням суду, останній міг би отримати дохід у розмірі 393 893,91 грн, у зв`язку із чим дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в частині відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди.
Також суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в частині вимог про стягнення моральної шкоди, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності такої шкоди.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням в частині позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено,       ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 14 травня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 червня 2024 року - без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, а передбачених законом підстав для скасування рішення місцевого суду при апеляційному розгляді не встановлено.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
18 серпня 2025 року ОСОБА_1  через засоби поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Голосїївського районного суду м. Києва від 20 червня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 травня 2025 року.
У касаційній скарзі заявник просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмовлених позовних вимог і направити справу на новий розгляд в цій частині до суду першої інстанції. 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій вказані судові рішення в оскаржуваній частині ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, та без урахування правових висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах. 
Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 28 серпня 2025 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.

23 вересня 2025 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи
Судами встановлено, що між КС «Либідь» та ОСОБА_1 укладено договори про внесення депозитного вкладу № 156/08 від 11 січня 2008 року, № 28/2008/ЛФ від 12 березня 2008 року, № 71/2008ЛФ від 18 червня 2008 року.
У зв`язку з порушенням КС «Либідь» умов вказаних договорів, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості, відсотків, інфляційних втрат та пені. 
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 02 квітня 2012 року позов  ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто з КС «Либідь» на користь  ОСОБА_1 12 815,75 грнзаборгованості по депозитних вкладах; 6 193,85 грн відсотків на суму вкладів депозитів;  2 257,13 грнвідшкодування збитків, у зв`язку з інфляцією; 2 686,80 грн пені, а всього - 23 953,53 грн.
У зв`язку з невиконанням рішення Галицького районного суду м. Львова від 02 квітня 2012 року, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до КС «Либідь» про стягнення пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання (справа № 461/8093/18).
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 24 січня 2019 року у справі № 461/8093/18 позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
Стягнуто з КС «Либідь» на користь ОСОБА_1 пеню за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за січень - березень 2018 року в сумі 272 312,14 грн.
Виконавчий лист № 461/8093/18, виданий Галицьким районним судом м. Львова 20 березня 2019 року, про стягнення з КС «Либідь» на користь ОСОБА_1 272 312,14 грн, надійшов на виконання до Голосіївського районного ВДВС у м. Києві 16 квітня 2019 року.
Постановою старшого державного виконавця Голосіївського районного ВДВС ГТУЮ у м. Києві Бондаренка М. В. від 17 квітня 2019 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 на підставі виконавчого листа № 461/8093/18, виданого Галицьким районним судом м. Львова 20 березня 2019 року, про стягнення з КС «Либідь» на користь ОСОБА_1 272 312,14 грн.
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 24 січня 2019 року про стягнення з КС «Либідь» на користь ОСОБА_1 пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання в сумі 272 312,14 грн відповідачем не виконано.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Рішення Голосїївського районного суду м. Києва від 20 червня 2024 року та постанова Київського апеляційного суду від 14 травня 2025 року в частині задоволених позовних вимогу касаційному порядку не оскаржені, тому у вказаній частині, в силу приписів статті 400 ЦПК України, не є предметом касаційного розгляду.
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону судові рішення судів попередніх інстанцій в оскаржуваній частині відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Тобто стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України) та відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).

У частині другій статті 22 ЦК України визначено, що збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Тобто збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів як учасника певних суспільних відносин, що виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати.

Як зазначено вище, збитки як правова категорія включають в себе й упущену (втрачену) вигоду (lucrum cessans), яка відрізняється від реальних збитків (damnum emergens) тим, що реальні збитки характеризують зменшення наявного майна потерпілого (проведені витрати, знищення і пошкодження майна тощо), а у разі упущеної вигоди наявне майно не збільшується, хоча 
і могло збільшитися, якби не правопорушення. Тобто упущена вигода відображає різницю між реально можливим у майбутньому потенційно отриманим майном та вже наявним майном.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди, необхідна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки особи (боржника); 2) збитків, заподіяних такою особою; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і збитками; 4) вини особи, яка заподіяла збитки, у тому числі встановлення заходів, вжитих кредитором для одержання такої вигоди. За відсутності одного із елементів складу цивільного правопорушення не настає відповідальності з відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди (див. постанови Верховного Суду України від 04 липня 2011 року у справі № 3-64гс11, від 09 жовтня 2018 року у справі № 908/2261/17, від 31 липня 2019 року у справі № 910/15865/14, від 30 вересня 2021 року у справі № 922/3928/20).

Протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи (така поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці - діях або бездіяльності). Під збитками розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага тощо. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяними збитками виражається в тому, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки. Вина заподіювача збитків є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.

Крім того, позивачу (кредитору) слід довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача (боржника) стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18) та постанови Верховного Суду від 10 червня 2020 року у справі № 910/12204/17, від 16 червня 2021 року у справі № 910/14341/18).

Тобто вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди мають бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними розрахунками 
і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але неотримання їх через винні дії відповідача. 

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 127/16524/16-ц (провадження № 61-22106св18).

Також позивач (кредитор) повинен довести факти вжиття ним певних заходів для одержання таких доходів (див. постанови Верховного Суду від 06 грудня 2019 року у справі № 908/2486/18, від 15 жовтня 2020 року 
у справі № 922/3669/19, від 16 червня 2021 року у справі № 910/14341/18).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У справі, яка переглядається, судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що внаслідок невиконання КС «Либідь» грошового зобов`язання за рішенням Галицького районного суду м. Львова від 24 січня 2019 року він міг би отримати дохід у розмірі 393 893,91 грн.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).
З огляду на викладене, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для стягнення упущеної вигоди.
Колегія суддів Верховного Суду також погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні вимог щодо стягнення моральної шкоди.
Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичний або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Таким чином, необхідною умовою для відшкодування моральної шкоди
є доведення позивачем перед судом факту протиправної поведінки відповідача, наявність самої моральної шкоди, її розмір та причинний зв`язок 
Установивши, що позивач не довів факт заподіяння йому моральних страждань, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні указаних позовних вимог.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення в частині відмовлених позовних вимог, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
Доводи касаційної скарги про неврахування судами висновків про застосування норм права у подібних спірних правовідносинах, які викладені у наведених заявником постановах Верховного Суду є необгрунтованими, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, та встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваній частині ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції в оскаржуваній частині - без змін, оскільки підстави для їх скасування в цій частині відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосїївського районного суду м. Києва від 20 червня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 травня 2025 року в оскаржуваній частині залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

А. Ю. Зайцев

М. Ю. Тітов