УХВАЛА
Іменем України

м. Київ
13 січня 2026 року 

справа №990/593/25
адміністративне провадження № П/990/593/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідачки Ханової Р.Ф.
суддів: Бившевої Л.І., Олендера І.Я., Хохуляка В.В., Юрченко В.П.,

за участю:
секретаря судового засідання - Пугач Д.С.
позивачка - не з`явилася
представника відповідача - Белінської О.В. в порядку самопредставництва

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя в особі Секретаріату Вищої ради правосуддя про визнання протиправним та скасування рішень,-

УСТАНОВИВ:
І. ПРОЦЕДУРА
18 грудня 2025 року до Верховного Суду як суду першої інстанції надійшов позов ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивачка) до Вищої ради правосуддя в особі Секретаріату Вищої ради правосуддя (далі також - Вища рада правосуддя, відповідач), в якому позивачка просить Суд визнати протиправними та скасувати: (1) Висновок Секретаріату Вищої ради правосуддя від 27 червня 2025 року №13840/0/9-25, згідно з яким відповідно до довідки про результати спеціальної перевірки щодо ОСОБА_1 виявлено інформацію, що перешкоджає зайняттю ОСОБА_1 посади, яка передбачає зайняття відповідального або особливо відповідального становища, або посади з підвищеним корупційним ризиком, та (2) Довідку про результати спеціальної перевірки щодо ОСОБА_1 , яка претендує на зайняття посади, яка передбачає зайняття відповідального або особливо відповідального становища, або посади з підвищеним корупційним ризиком від 26 червня 2025 року.
Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 грудня 2025 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: Ханова Р. Ф. - головуюча суддя, судді: Бившева Л. І., Олендер І. Я., Хохуляк В.В., Юрченко В.П.
Ухвалою Верховного Суду від 22 грудня 2025 року адміністративний позов ОСОБА_1 залишено без руху та запропоновано позивачці подати до суду обґрунтовану заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду з позовом та докази на підтвердження поважності причин пропуску такого строку. Також позивачці необхідно було надати копію Висновку Секретаріату Вищої ради правосуддя від 27 червня 2025 року №13840/0/9-25, який оскаржується у цій справі.
24 грудня 2025 року до Верховного Суду від позивачки надійшло клопотання про усунення недоліків адміністративного позову, в якому ОСОБА_1 обґрунтовувала поважність пропуску строку звернення до суду з цим позовом. Позивачка також просила витребувати у Вищої ради правосуддя копію Висновку Секретаріату Вищої ради правосуддя від 27 червня 2025 року №13840/0/9-25, який оскаржується у цій справі.
Ухвалою Верховного Суду від 26 грудня 2025 року відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя в особі Секретаріату Вищої ради правосуддя про визнання протиправним та скасування рішень в частині оскарження Довідки про результати спеціальної перевірки щодо ОСОБА_1 , яка претендує на зайняття посади, яка передбачає зайняття відповідального або особливо відповідального становища, або посади з підвищеним корупційним ризиком від 26 червня 2025 року.
Водночас цією ухвалою відкрито провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя в особі Секретаріату Вищої ради правосуддя про визнання протиправним та скасування рішень в частині оскарження Висновку Секретаріату Вищої ради правосуддя від 27 червня 2025 року №13840/0/9-25. Призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з викликом (повідомленням) сторін на 13 січня 2026 року.
Додатково цією ухвалою Суд витребував у Вищої ради правосуддя Висновок Секретаріату Вищої ради правосуддя від 27 червня 2025 року №13840/0/9-25.
05 січня 2026 року до Суду надійшли письмові пояснення ОСОБА_1 , в яких позивачка підтримала свої доводи щодо поважності пропуску строку звернення до суду з цим адміністративним позовом.
09 січня 2026 року до Верховного Суду надійшов відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , в якому відповідач просив Суд відмовити в задоволенні позову повністю.
12 січня 2026 року до Суду від ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив Вищої ради правосуддя.
13 cічня 2026 року до Суду надійшло клопотання про залишення позову без розгляду. Це клопотання залишено Судом без розгляду у зв`язку з передчасністю його подання.
ІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
ОСОБА_1 висловила свій намір бути обраною членом Вищої ради правосуддя з`їздом суддів України, у зв`язку з чим 23 квітня 2025 року вона надіслала на адресу Секретаріату Вищої ради правосуддя документи, перелік яких визначений статтею 8 Закону України «Про Вищу раду правосуддя».
Рішенням Етичної ради від 11 серпня 2025 року №53 ОСОБА_1 відмовлено у допуску до співбесіди на посаду члена Вищої ради правосуддя від з`їзду суддів України.
В основу вказаного рішення покладено Висновок Секретаріату Вищої ради правосуддя від 27 червня 2025 року № 13840/0/9-25 (як зазначено у рішенні Етичної ради від 11 серпня 2025 року № 53), який, як встановлено в судовому засіданні, у рішенні Етичної ради ідентифіковано за реквізитами супровідного листа, та в якому зазначено, що згідно з Довідкою про результати спеціальної перевірки щодо ОСОБА_1 виявлено інформацію, що перешкоджає зайняттю нею посади, яка передбачає зайняття відповідального або особливо відповідального становища чи посади з підвищеним корупційним ризиком.
Підставою для складення Довідки про результати спеціальної перевірки слугувала інформація отримана від відповідних органів в процесі проведення спеціальної перевірки відповідно до Закону України «Про запобігання корупції» стосовно ОСОБА_1 як кандидата на посаду члена Вищої ради правосуддя. 
ІІІ. АРГУМЕНТИ СТОРІН
У адміністративному позові позивачка, цитуючи положення Закону України «Про Вищу раду правосуддя», вказує на те, що саме Секретаріат Вищої ради правосуддя проводить спеціальну перевірку та готує висновок про результати спеціальної перевірки кандидата на посаду члена Вищої ради правосуддя. При цьому висновок про невідповідність кандидата встановленим законодавством вимогам для зайняття посади є безумовною підставою для припинення участі у конкурсі на посаду члена Вищої ради правосуддя.
У Висновку про результати спеціальної перевірки кандидата на посаду члена Вищої ради правосуддя зазначено, що відповідно до довідки про результати спеціальної перевірки щодо ОСОБА_1 виявлено інформацію, що перешкоджає зайняттю ОСОБА_1 посади, яка передбачає зайняття відповідального або особливо відповідального становища, або посади з підвищеним корупційним ризиком.
У зазначеному Висновку та Довідці відображено у розділі 3 «Об`єкти нерухомості» декларацію права власності на земельну ділянку площею 961 кв.м, вартість якої на дату набуття становила 375 200,00 гривень, тоді як відповідно до інформації з ДРРП вартість земельної ділянки згідно з договором купівлі-продажу від 18 серпня 2021 року становить 13 000,00 гривень.
Аналізуючи Порядку проведення спеціальної перевірки стосовно осіб, які претендують на зайняття посад, які передбачають зайняття відповідального або особливо відповідального становища, та посад з підвищеним корупційним ризиком, і внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України затверджений постановою Кабінету Міністрів України постановою від 25 березня 2025 року № 171 (далі - Порядок проведення спеціальної перевірки), ОСОБА_1 наголошує на тому, що в декларації відображено ринкову вартість земельної ділянки, яку і було сплачено за придбання такої ділянки. Щодо розбіжностей між ринковою та договірною вартістю, то їхні причини відображені у письмових поясненнях, наданих Секретаріату Вищої ради правосуддя. 
Натомість пояснення, надані позивачкою, враховані не були, більше того, на думку Секретаріату Вищої ради правосуддя, надані позивачкою пояснення та документи підтвердили розбіжність встановлену Національним агентством з питань запобігання корупції.
Позивач наголошує на тому, що стосовно кандидата має бути встановлений факт недостовірного декларування, а не наявність розбіжностей, оскільки вказані поняття не є тотожними.
Також ОСОБА_1 вказує на те, що за тотожних фактичних обставин під час попередньої спеціальної перевірки у межах конкурсу на посаду члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України Вища рада правосуддя визнала позивачку такою, що відповідає вимогам для зайняття посади, яка передбачає відповідальне або особливо відповідальне становище. Протилежний висновок Секретаріату ВРП, зроблений у межах іншого конкурсу, є непослідовним та таким, що суперечить принципу правової визначеності.
Додатково ОСОБА_1 наголошує на тому, що Секретаріат ВРП порушив право позивачки на своєчасне ознайомлення з результатами спеціальної перевірки та подання зауважень на довідку про результати спеціальної перевірки з урахуванням строків проведення конкурсу, а також перевищив встановлений строк їх розгляду.
У додаткових поясненнях позивачка обґрунтовує можливість розгляду цієї справи у Верховному Суді як суді першої інстанції та наводить доводи щодо своєчасності звернення до суду з цим адміністративним позовом.
Вища рада правосуддя заперечує проти задоволення позову, зазначаючи, що діяла в межах повноважень та у спосіб, визначений Конституцією України, Законом України «Про Вищу раду правосуддя» та Порядком проведення спеціальної перевірки.
Щодо правомірності дій секретаріату Вищої ради правосуддя, відповідач звертає увагу на те, що Довідка про результати спеціальної перевірки щодо особи, яка претендує на зайняття посади, яка передбачає зайняття відповідального або особливо відповідального становища, або посади з підвищеним корупційним ризиком, у якій відображені результати спеціальної перевірки, як і Висновок комісії Секретаріату ВРП не має безпосереднього впливу на інтереси кандидата на посаду члена Вищої ради правосуддя, не породжує, не змінює і не припиняє його прав чи обов`язків, а лише фіксує результат спеціальної перевірки.
Відповідач зауважує, що Довідка Секретаріату ВРП за наслідками проведення спеціальної перевірки та Висновок секретаріату ВРП не мають безпосереднього впливу на інтереси кандидата ОСОБА_1 , не породжують, не змінюють і не припиняють її прав чи обов`язків, а лише фіксують результат спеціальної перевірки і є інформативними для суб`єктів, які ухвалюють остаточні рішення з правовими наслідками для позивачки.
Представник відповідача наголошує на тому, що вважає саме рішення Етичної ради, яким відмовлено у допуску до співбесіди на посаду члена Вищої ради правосуддя ОСОБА_1 , рішенням, яке створює правові наслідки для кандидата на посаду члена Вищої ради правосуддя, тому оскарження рішення Етичної ради про відмову у допуску до співбесіди на посаду члена Вищої ради правосуддя кандидатці ОСОБА_1 від 11 серпня 2025 року було б належним способом захисту прав позивачки.
Узагальнюючи, Вища рада правосуддя вказує на те, що вона не вчиняла жодних протиправних дій, які б створювали для позивачки права та обов`язки, та в результаті чого могло б виникати у неї право на захист, і, відповідно, право на звернення до суду з таким позовом, оскільки у цьому випадку відсутнє порушення прав та інтересів позивачки з боку Вищої ради правосуддя, а відтак і відсутній публічно-правовий спір.
У відповіді на відзив ОСОБА_1 наводить ті ж доводи, що і в додаткових поясненнях, які надійшли на адресу Верховного Суду 05 січня 2026 року.
IV. ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН ТА ОЦІНКА СУДУ
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у контексті обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди повинні дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.
Статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
У Рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 стосовно тлумачення частини другої статті 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, установлених Конституцією і законами України, ухвалювати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень ухвалив рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
Відповідно до частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Згідно із частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.
За змістом Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004, поняття охоронюваний законом інтерес, що міститься у законах України, згідно з п. 3.6 мотивувальної частини цього Рішення означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України, конкретизоване у законах України, право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права чи охоронюваного законом інтересу, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має стосуватися суб`єктивних прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивачка висловила свій намір бути обраною членом Вищої ради правосуддя з`їздом суддів України.
Відповідно до частини першої статті 56 Закону України «Про запобігання корупції» стосовно осіб, які претендують на зайняття посад, які передбачають зайняття відповідального або особливо відповідального становища, а також посад з підвищеним корупційним ризиком, перелік яких затверджується Національним агентством, проводиться спеціальна перевірка, у тому числі щодо відомостей, поданих особисто.
Частиною другої цієї статті визначено, що стосовно кандидатів на посади члена Вищої ради правосуддя, члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, обрання яких здійснюється з`їздом суддів України, з`їздом адвокатів України, всеукраїнською конференцією прокурорів, з`їздом представників юридичних вищих навчальних закладів та наукових установ, організація проведення спеціальної перевірки покладається на секретаріат Вищої ради правосуддя, секретаріат Вищої кваліфікаційної комісії суддів України відповідно.
Відповідно до примітки цієї статті посада члена Вищої ради правосуддя належить до посад, які передбачають зайняття відповідального або особливо відповідального становища.
Частиною другої статті 58 Закону України «Про запобігання корупції» визначено, що рішення про призначення (обрання) або про відмову у призначенні (обранні) на посаду, пов`язану із виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, приймається після проведення спеціальної перевірки.
У разі встановлення за результатами спеціальної перевірки відомостей про претендента на посаду, які не відповідають встановленим законодавством вимогам для зайняття посади, посадова особа (орган), яка (який) здійснює призначення (обрання) на цю посаду, відмовляє претенденту у призначенні (обранні) на посаду.
Особа, щодо якої за результатами спеціальної перевірки встановлено обставини, які є підставою для відмови у призначенні (обранні) на посаду, вважається такою, що не пройшла спеціальну перевірку.
Рішення про відмову у призначенні (обранні) на посаду за результатами спеціальної перевірки може бути оскаржено до суду.
Частиною третьою зазначеної статті встановлено, що орган, на посаду в якому претендує особа, на підставі одержаної інформації готує довідку про результати спеціальної перевірки за формою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.
Суд встановив, а позивачка своєю чергою не заперечує факт, що у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 виявила бажання взяти участь у конкурсі на зайняття посади члена Вищої ради правосуддя, стосовно неї проведено спеціальну перевірку відповідно до Закону України «Про запобігання корупції».
За результатами такої перевірки складено Довідку про результати спеціальної перевірки щодо ОСОБА_1 , яка претендує на зайняття посади, яка передбачає зайняття відповідального або особливо відповідального становища, або посади з підвищеним корупційним ризиком від 26 червня 2025 року, відповідно до якої виявлені відомості, які не відповідають встановленим законодавством вимогам для зайняття ОСОБА_1 посади, яка передбачає зайняття відповідального або особливо відповідального становища, або посади з підвищеним корупційним ризиком. 
В подальшому Секретаріатом Вищої ради правосуддя складено Висновок від 27 червня 2025 року за №13840/0/9-25 (як зазначено в рішенні Етичної ради від 11 серпня 2025 року №53) про результати спеціальної перевірки кандидата на посаду члена Вищої ради правосуддя ОСОБА_1 , в якому зазначено про виявлення інформації, що перешкоджає зайняттю ОСОБА_1 посади, яка передбачає зайняття відповідального або особливо відповідального становища, або посади з підвищеним корупційним ризиком. 
Згідно з частиною сьомою статті 9 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» Секретаріат Вищої ради правосуддя забезпечує проведення спеціальної перевірки стосовно кандидатів на посади членів Вищої ради правосуддя відповідно до Закону України "Про запобігання корупції". Секретаріат Вищої ради правосуддя передає Етичній раді висновок про результати спеціальної перевірки кандидата на посаду члена Вищої ради правосуддя, а також висновок про відповідність кандидата та його документів вимогам, встановленим цим Законом.
Отримавши Висновок про результати спеціальної перевірки стосовно ОСОБА_1 , Етична рада ухвалила рішення про відмову у допуску до співбесіди на посаду члена Вищої ради правосуддя кандидатці ОСОБА_1 .
Оцінюючи заявлені позовні вимоги та характер спірних правовідносин, Суд насамперед бере до уваги із завдання адміністративного судочинства, визначене статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України, яке полягає у захисті порушених прав, свобод чи законних інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
З матеріалів справи вбачається, що позивачка фактично пов`язує порушення своїх прав із складенням Секретаріатом Вищої ради правосуддя Висновку про результати спеціальної перевірки кандидата на посаду члена Вищої ради правосуддя. Водночас для визначення можливості судового розгляду таких вимог вирішальним є з`ясування правової природи зазначеного Висновку та його здатності впливати на обсяг прав чи законних інтересів особи.
Суд зазначає, що відповідно до Закону України «Про запобігання корупції» та Закону України «Про Вищу раду правосуддя» Секретаріат Вищої ради правосуддя наділений повноваженнями щодо організаційного забезпечення проведення спеціальної перевірки кандидатів на посади членів Вищої ради правосуддя. Реалізація таких повноважень полягає у збиранні, узагальненні та аналізі відомостей, передбачених законом, з подальшим оформленням результатів у вигляді відповідного висновку.
За своїм змістом та функціональним призначенням Висновок Секретаріату Вищої ради правосуддя є службовим документом інформаційно-аналітичного характеру, який відображає результати спеціальної перевірки та використовується у подальшій процедурі оцінювання кандидата. Такий документ не містить самостійного владного волевиявлення, не адресований безпосередньо кандидату як обов`язковий до виконання припис і не спрямований на остаточне врегулювання правовідносин між кандидатом та суб`єктом владних повноважень.
Суд звертає увагу, що складення зазначеного Висновку саме по собі не зумовлює виникнення, зміну чи припинення прав або обов`язків позивачки, не позбавляє її можливості реалізовувати свої права та не створює для неї самостійних юридичних наслідків. Його правове значення полягає виключно у процедурному забезпеченні діяльності іншого суб`єкта владних повноважень, який у межах своєї компетенції здійснює подальші дії.
Отже, такий Висновок не відповідає ознакам індивідуального акта суб`єкта владних повноважень, який може бути предметом судового контролю, оскільки не має регулятивного характеру та не спрямований на безпосереднє вирішення питання щодо встановлення, зміни або припинення прав чи обов`язків конкретної особи.
Крім того, Суд ґрунтує свої висновки на тому, що право на судовий захист, гарантоване статтею 55 Конституції України, не є абстрактним та реалізується за умови наявності реального, а не уявного порушення суб`єктивного права чи охоронюваного законом інтересу. Оскарження ж документів підготовчого або допоміжного характеру, які не мають самостійного правового значення, не може вважатися належним способом захисту такого права чи інтересу.
Таким чином, заявлені у цій справі позовні вимоги не стосуються публічно-правового спору у тлумаченні статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України, а зводяться до перевірки правомірності внутрішньопроцедурних дій та документів, які не є рішеннями суб`єкта владних повноважень і не підлягають оскарженню в адміністративному суді.
З огляду на те, що ця справа не підлягає розгляду жодним судом, Верховний Суд не має можливості й, відповідно, не роз`яснює позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.
За таких обставин суд дійшов висновку, що справа не належить до юрисдикції адміністративних судів, а відтак відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України провадження у справі підлягає закриттю.
ПОСТАНОВИВ:
Провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя в особі Секретаріату Вищої ради правосуддя про визнання протиправним та скасування рішень - закрити.
Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за результатами апеляційного перегляду.
Ухвала може бути оскаржена до Великої Палати Верховного Суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складення її повного тексту.
Повний текст ухвали складено 13 січня 2026 року.

Головуюча Р. Ф. Ханова
Судді Л. І. Бившева 
І. Я. Олендер
В. В. Хохуляк
В. П. Юрченко