ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 січня 2026 року 
м. Київ 
справа № 200/17713/14-ц
провадження № 61-9477св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача Литвиненко І. В.,
суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Петрова Є. В., Ситнік О. М.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , яка є правонаступником ОСОБА_2 , 
відповідач - ОСОБА_3 , 
треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Прийдак Антоніна Петрівна, Реєстраційна служба Головного управління юстиції у Дніпропетровській області,
розглянув в порядку письмового провадження касаційні скарги  ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 червня 2024 року у складі колегії суддів: Єлізаренко І. А., Красвітної Т. П. та Городничої В. С. у справі за позовом ОСОБА_1 , яка є правонаступником ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Прийдак Антоніна Петрівна, Реєстраційна служба Головного управління юстиції у Дніпропетровській області про визнання частково недійсним заповіту, визнання права власності на частину нерухомого майна, припинення права на частку у спільному майні, стягнення компенсації за припинення права власності, відшкодування витрат на оплату комунальних послуг,
ВСТАНОВИВ
Короткий зміст позовних вимог 
У жовтні 2014 року ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточненої у квітні 2021 року позовної заяви, просив: 
- визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири 
АДРЕСА_1 , загальною площею 36 кв. м, що належало подружжю на праві спільної сумісної власності; 
- визнати заповіт ОСОБА_4 від 05 березня 2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Прийдак А. П., зареєстрований у реєстрі за номером 224 недійсним у частині розпорядження 1/2 частини вказаної квартири АДРЕСА_1 , що складає 50 % загальної площі квартири 36 кв. м, набуту в порядку спільного сумісного майна подружжя;
- припинити право власності ОСОБА_3 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , що складає 50 % загальної площі квартири 36 кв. м, 
- визнати за позивачем право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ; 
- стягнути із позивача на користь ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 72 307,50 грн в рахунок вартості грошової компенсації за припинену 1/2 частку відповідача у праві спільної часткової власності на квартиру 
АДРЕСА_1 , що складає 50 % загальної площі квартири 36 кв. м;
- стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 вартість витрат на оплату комунальних послуг в сумі 45 744, 50 грн. 
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 посилався на те, що він та 
ОСОБА_4 із 1994 року по день її смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство. 
У 1994 році вони спільно придбали однокімнатну квартиру в будинку 
АДРЕСА_2 . 
Після покращень, у 1997 році продали її та на отримані кошти купили двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 . 
Вказана квартира була продана в 2003 році і на отримані кошти, а також кошти позивача, отримані від брата у борг та від продажу власного майна, була придбана квартира АДРЕСА_4 , яка була надана сину ОСОБА_4 . Також за вказані кошти була придбана квартира АДРЕСА_1 . У вказаній квартирі позивач проживає більше 10 років. 
17 вересня 2004 року позивач продав належну йому нерухомість та на отримані кошти в сумі 75 385 грн виконав покращення та капітальний ремонт квартири АДРЕСА_1 . Висновком експертизи підтверджений факт здійснення вказаного ремонту. 
У вересні 2008 року ОСОБА_4 захворіла на онкологічне захворювання, стан її здоров`я погіршився. З 2008 році ОСОБА_4 перебувала на утриманні позивача, зокрема він отримав дохід в сумі 99 729, 63 грн, тоді як ОСОБА_4 лише 
10 439,71 грн. Поганим фізичним станом ОСОБА_4 скористалася ОСОБА_3 . 
Позивач вказує, що ОСОБА_3 привезла ОСОБА_4 до нотаріуса, де вона зробила розпорядження на випадок смерті на користь ОСОБА_3 . 
ОСОБА_2 зазначав, що квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власності його та ОСОБА_4 по 1/2 частині, тому розпорядження нею в цілому у заповіті не відповідає вимогам закону. 
Вказує, що тривалий час проживає у квартирі та утримує її, тому просить припинити право спільної власності на 1/2 частину такої квартиру за відповідачем. За припинення права власності просить стягнути з нього на користь відповідача вартість 1/2 частки квартири 110 000 грн, від якої відняти половину сплачених ним за ремонт грошових коштів у сумі 37 692,50 грн (75 385/2). 
Крім того, позивач зазначив, що протягом тривалого часу він утримує квартиру. За період з березня 2010 року до березня 2021 року ним сплачено за спожитий природні газ - 76 067,67 грн, послуги водопостачання - 9 100 грн, електроенергію - 
4 947,99 грн, вивезення відходів - 1 373,34 грн, а всього 91 489 грн, половину із яких - 45 744,50 грн, вважає, слід стягнути з іншого співвласника - відповідача. 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська рішенням від 22 липня 2022 року під головуванням судді Цитульського В. І. у задоволенні позову відмовив.
Місцевий суд вказав, що позивач вже звертався із позовом про оскарження заповіту, який мотивував, серед іншого тим, що ОСОБА_4 розпорядилася його часткою у спірній квартирі (справа № 204/2945/13-ц), проте позивач таких підстав не довів. 
Позивач не надав жодного доказу на підтвердження того, що набуваючи право власності як на спірну квартиру, так і на попередню квартиру, ОСОБА_4 перебувала у фактичних шлюбних відносинах із позивачем. Зокрема рішенням у справі № 2-234/2010 не визначено часу спільного проживання, що прямо вбачається із мотивувальної та резолютивної частин вказаного рішення, а також це випливає із змісту ухвали апеляційного суду у цій справі, якою додаткове рішення скасоване.
Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах, без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна, набутого до 01 січня 2004 року.
Позивач не надав доказів на підтвердження того, що при придбанні ОСОБА_4 спірної квартири чи попередньої квартири були витрачені його кошти.
Щодо доводів позивача про набуття права власності на частину спірної квартири у зв`язку із будівельними роботами місцевий суд вказував, що позивач не довів істотність збільшення вартості спірної квартири, зокрема, що в наслідок вкладень первинний об`єкт нерухомості фактично розчинився, знівелювався, втратився чи став настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився. Позивач не надав оцінки майна до вкладень та після них, і що збільшення вартості не є наслідком коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя.
Суд першої інстанції зазначав, що позивач, в межах цього спору, претендує лише на квартиру у первинних межах та площі, тоді як за рахунок вказаних будівельних робіт відбулась добудова до квартири. Відповідно така добудова не є предметом цього спору.
Щодо припинення права власності ОСОБА_3 на 1/2 частину вказаної квартири, то додатково до висновку про те, що позивач не є власником частки у спірній квартирі суд зазначав, що таке припинення можливе виключно за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, чого позивач не зробив.
У цьому випадку вказівку позивача на те, що обов`язок з утримання майна лежить на власнику місцевий суд не взяв до уваги, адже мова йде не про витрати на утримання майна (ремонт, інші вкладення у майно, утримання загального майна та інше), а про спожиті позивачем житлово-комунальні послуги.
Додатково місцевий суд також вважав, що заслуговують на увагу також доводи відповідача щодо пропуску позивачем позовної давності, адже позивач, про порушення свого права знав як мінімум з 27 квітня 2011 року, коли звертався із позовом у справі № 2-3495/2011. Із позовом у цій справі позивач звернувся 06 жовтня 2014 року, тобто із пропуском трьохрічного строку.
Дніпровський апеляційний суд постановою від 04 червня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_1 - задовольнив частково.
Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 липня 2022 року скасував.
Позовні вимоги ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_1 задовольнив частково.
Визнав за ОСОБА_1 , яка є спадкоємцем ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності в порядку спадкування за законом на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 
36 кв. м, житловою площею 18,6 кв. м після смерті ОСОБА_4 , яка померла 
ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_1 - відмовив.
Суд апеляційної інстанції вказав, що погодитися з висновками суду першої інстанції неможливо, оскільки суд дійшов їх за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права, що є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.
Апеляційний суд зазначав, що ОСОБА_2 не надав суду належних доказів на підтвердження того, що на придбання 09 серпня 2003 року за життя ОСОБА_4 спірної квартири АДРЕСА_1 були витрачені його особисті кошти.
Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 листопада 
2010 року у справі № 2-234/2010 встановлений факт того, що ОСОБА_2 , 
ІНФОРМАЦІЯ_3 , мешкав однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу з ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак період такого проживання рішенням суду не визначено, а тому апеляційний суд вважав, що факт спільного проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу саме станом на час придбання ОСОБА_4 - 09 серпня 2003 року спірної квартири, матеріалами справи не підтверджується.
Суд апеляційної інстанції виснував, що позивач не довів належними доказами істотність збільшення вартості спірної квартири, зокрема, що внаслідок вкладень первинний об`єкт нерухомості фактично змінився, знівелювався, втратився чи став настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився. Позивач не надав із цього приводу оцінки майна до вкладень та після них, і що збільшення вартості не є наслідком коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя. 
Таким чином вважав, що відсутні правові підстави задоволення позовних вимог позивача про визнання за ним право власності на 1/2 частину спірної квартири, як такої, що набута в період спільного проживання однією сім`єю з ОСОБА_4 , оскільки позивач не довів того, що саме на момент придбання 09 серпня 2003 року ОСОБА_4 спірної квартири, вона та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу та не довів, що він витрачав власні кошти на придбання спірної квартири.
Стосовно позовних вимог про визнання заповіту недійсним в частині розпорядження 1/2 частини спірної квартири суд апеляційної інстанції вказував, що звернувшись до суду із позовом у цій справі позивач посилався на те, що спадкодавець 
ОСОБА_4 розпорядилася спірною квартирою в цілому, проте мала право лише на 1/2 частину квартири, оскільки право власності на іншу 1/2 частину квартири належить йому.
Апеляційний суд вказав, що змістом оскарженого заповіту від 05 березня 2010 року охоплюються всі права та обов`язки, що будуть належати спадкодавцю на момент смерті. У змісті заповіту відсутні зазначення про конкретне майно, зокрема й відсутня згадка про спірну квартиру. Жодних передумов стверджувати, що змістом заповіту охоплюється розпорядження чужим майном немає.
Стосовно позовних вимог про припинення права власності ОСОБА_3 на 1/2 частину спірної квартири апеляційний суд зазначав, що свідоцтва про право на спадщину за заповітом ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_4 , померлої 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , не отримувала, право власності за ОСОБА_3 на спірну квартиру у встановленому законом порядку не зареєстроване, а тому відсутні підстави припинення за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частину квартири та підстави стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 72 307, 50 грн в рахунок вартості грошової компенсації за припинену за ОСОБА_3 1/2 частку у праві спільної часткової власності.
Стосовно позовних вимог про визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спірної квартири в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 апеляційний суд вважав, що рішенням Бабушкінського районного суду 
м. Дніпропетровська від 18 листопада 2010 року у справі № 2-234/2010 встановлений факт того, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , мешкав однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу з ОСОБА_4 , яка померла 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , також встановлено, що на день смерті спадкодавця ОСОБА_4 , ОСОБА_2 проживав та був зареєстрований у спірній квартирі, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , досяг пенсійного віку (на час смерті спадкодавця ОСОБА_4 йому виповнився 71 рік), тобто на час смерті спадкодавця 
ОСОБА_4 . ОСОБА_2 був особою пенсійного віку, непрацездатним, відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», тому набув право на обов`язкову частку у спадщині відповідно до статті 1241 ЦК України.
Отже суд апеляційної інстанції вважав, що підлягають частковому задоволенню позовні вимоги про визнання за ОСОБА_1 , як спадкоємцем позивача 
ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , права власності на 1/4 частину спірної квартири після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , в порядку спадкування за законом.
Ухвалюючи рішення про відмову в частині позовних вимог про стягнення із 
ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 вартості витрат на оплату комунальних послуг у сумі 45 744,50 грн суд апеляційної інстанції вказував, що з 14 серпня 
2008 року місце проживання ОСОБА_2 зареєстроване у спірній квартирі, де він проживав до дня своє смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2 . ОСОБА_3 , яка є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_4 у спірній квартирі не зареєстрована та не проживала. На теперішній час свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_3 не отримала, право власності на спірну квартиру за нею у встановленому законом порядку не зареєстроване, а тому відсутні підстави стягнення з ОСОБА_3 на користь позивача вартості комунальних послуг, наданих у квартирі.
Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційних скарг
У липні 2024 року ОСОБА_3 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 червня 2024 року в якій просить оскаржену постанову в частині визнання за ОСОБА_1 , яка є спадкоємцем ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , права власності в порядку спадкування за законом на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 36 кв. м, житловою площею 18,6 кв. м, після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Наведені в касаційній скарзі доводи містили підстави, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження.
ОСОБА_3 зазначає, що суд апеляційної інстанції застосував норми статті 1241 ЦК України без урахування висновків, які були викладені у постанові Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 292/389/17, адже на її думку ОСОБА_2 не входить до переліку осіб, які визначенні у стаnті 1241 ЦК України та мають право на обов`язкову частку.
Позивач ОСОБА_2 не перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , а проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя, а тому висновки апеляційного суду помилкові.
У липні 2024 року ОСОБА_1 , яка є правонаступником ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 червня 2024 року в якій просить оскаржену постанову скасувати, а у справі ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Наведені в касаційній скарзі доводи містили підстави, передбачені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження.
Касаційна скарга містить посилання на те, що суд апеляційної інстанції не врахував правової позиції Верховного Суду, викладеної у постановах від 24 січня 2020 року у справі № 546/912/16-ц, від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц, 
від 30 червня 2022 року у справі № 570/2828/18-ц, від 15 липня 2020 року у справі 
№ 524/10054/16, від 07 грудня 2020 року у справі № 295/14208/18-ц.
ОСОБА_1 зазначає, що суд апеляційної інстанції в порушення принципу диспозитивності самостійно обрав правову підставу та предмет позовної вимоги, яка не була предметом розгляду у суді першої інстанції, встановив, що підлягають частковому задоволенню позовні вимоги про визнання права власності на 1/4 частину спірної квартири в порядку спадкування за законом після смерті 
ОСОБА_4 , проте такої вимоги позивач не заявляв, такими підставами свій позов не обґрунтовував, а також не врахував правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 08 серпня 2019 року у справі № 450/1686/17 та від 15 липня 
2019 року у справі № 235/499/17.
Касаційна скарга містить посилання на ту обставину, що виникнення у позивача права власності на спірну квартиру, окрім інших матеріалів справи, також доводиться рішенням від 18 листопада 2010 року у справі № 2-234/2010, яким був встановлений факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу. 
Вважає, що з аналізу означеного судового рішення відомо, що ОСОБА_2 витрачав власні кошти на придбання спірної квартири, а також підтверджені взаємовідносини ОСОБА_2 та ОСОБА_4 як сімейної пари. Це рішення має преюдиційний характер, а апеляційний суд не застосував правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 26 листопада 2019 року у справі 
№ 3922/643/19, від 10 грудня 2019 року у справі № 910/6356/19, від 15 жовтня 
2019 року у справі № 813/8801/14.
Апеляційний суд не здійснив аналізу доказів щодо походження грошових коштів ОСОБА_2 , наявності у нього доходу у відповідний період, коштів від реалізації особистого майна та строку витрачання коштів від реалізації особистого майна на проведення капітального ремонту у спірній квартирі. Порушені основні засади цивільного судочинства про справедливий та неупереджений розгляд, адже з недопустимих доказів встановлено, що ОСОБА_4 була одноособовим власником спірної квартири.
Вказує також на помилковість висновків апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 про припинення 1/2 частки у спірній квартирі, адже належна ОСОБА_3 частка у загальній площі 36 кв. м була незначною і не може бути виділена в натурі, ОСОБА_2 здійснив капітальний ремонт з проведенням будівельних робіт внаслідок чого площа спірної квартири збільшилась до 56 кв. м.
Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалами від 09 вересня 2024 року та 10 жовтня 2024 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував справу із Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська. 
01 жовтня 2024 року цивільна справа № 200/17713/14-ц надійшла до Верховного Суду.
Верховний Суд ухвалою від 08 січня 2026 року призначив справу до розгляду колегією у складі п`яти суддів.
Фактичні обставини справи, з`ясовані судами
У цій справі суди встановили та із свідоцтва про розірвання шлюбу від 21 березня 2000 року відомо, що позивач ОСОБА_2 21 березня 2000 року розірвав шлюб із ОСОБА_5 (а. с. 79, том 1).
Відповідно до договору купівлі-продажу від 09 серпня 2003 року ОСОБА_4 придбала у ОСОБА_6 квартиру 
АДРЕСА_1 (а. с. 11, том 1).
Згідно з свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 08 грудня 2003 року, виданим державним нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори Кобрусевою Л. В., ОСОБА_2 набув право власності на половину житлового будинку та земельної ділянки за адресою: 
АДРЕСА_5 (а. с. 18, том 1).
Згідно з відповіддю приватного нотаріуса Юрченка Л. Л., він, 30 грудня 2003 року за реєстровими номерами 6800 та 6802 посвідчив договори дарування вказаних вище будинку та земельної ділянки від ОСОБА_7 та ОСОБА_2 .
Відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна від 17 вересня 2004 року ОСОБА_8 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_9 продали 
ОСОБА_10 квартиру АДРЕСА_6 за 127 441 грн. Договір підписаний також іпотекодержателем АКБ «Райффайзенбанк Україна» (а. с. 13, том 1).
Позивач долучив договір на виконання будівельних робіт від 05 липня 2004 року, укладений ним як замовником та предметом якого було визначено: будівництво прибудови до будинку на АДРЕСА_7 , а також акт приймання виконаних підрядних робіт на суму 74 735 грн, складений 30 серпня 
2004 року (а. с. 92-94, том 1).
Із поверхових планів на квартиру АДРЕСА_1 апеляційний суд встановив, що станом на 20 червня 2003 року квартира мала площу 36 кв. м, станом на 31 серпня 2005 року - 51 кв. м. При цьому вказано, що прибудова А-1 є самочинною (а. с. 12-15, том 2).
26 листопада 2007 року ОСОБА_4 зверталася із заявою про реєстрацію самочинного будівництва та згідно довідки КГЖЕП «Експрес» від 13 грудня 2007 року їй дозволено добудувати кухню та коридор (а. с. 96, том 2).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла (а. с. 120, том 1).
За життя ОСОБА_4 склала заповіт від 05 березня 2010 року, відповідно до якого все належне їй майно на момент смерті заповіла ОСОБА_3 , яка є її племінницею. Вказаний заповіт посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Прийдак А. П. та зареєстрований у реєстрі за № 224 (а. с. 165, том 4).
Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська рішенням від 18 листопада 
2010 року у справі № 2-234/2010 за заявою ОСОБА_2 , заінтересовані особи: Сьома дніпропетровська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області 
Кот Б. А., ОСОБА_3 , про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки, задовольнив заяву ОСОБА_2 . 
Встановив факт того, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , мешкав однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу з ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 (а. с. 7, том 1).
У рішенні вказано, зокрема, що факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 підтверджується договором на виконання будівельних робіт від 05 червня 2004 року № 07, довідкою вартості виконаних підрядних робіт за серпень 2004 року, актом приймання виконаних підрядних робіт за серпень 2004 року та квитанціями про сплату вартості наданих послуг, відповідно до яких ОСОБА_2 зробив у спірній квартирі капітальний ремонт.
Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська ухвалою від 06 вересня 2013 року виправив описку, допущену у рішенні Бабушкінського районного суду 
м. Дніпропетровська від 18 листопада 2010 року, а саме у всіх випадках за текстом рішення вважати правильною датою смерті ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_1 
(а. с. 157, том 4).
Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 листопада 
2010 року набрало законної сили.
Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська додатковим рішенням 
від 06 вересня 2013 року у справі № 2-234/2010 за заявою ОСОБА_2 , заінтересовані особи: Сьома дніпропетровська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кот Б. А., ОСОБА_3 , про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки, встановив факт того, що 
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в період часу з 22 квітня 2000 року по ІНФОРМАЦІЯ_1, мешкав однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу з ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 81, том 1).
Апеляційний суд Дніпропетровської області ухвалою від 13 лютого 2014 року додаткове рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська 
від 06 вересня 2013 року у цивільній справі окремого провадження за заявою ОСОБА_2 , заінтересовані особи: Сьома дніпропетровська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кот Б. А., ОСОБА_3 , про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки - скасував 
(а. с. 82, том 1).
Ухвала апеляційного суду від 13 лютого 2014 року мотивована тим, що суд першої інстанції не досліджував питання строку спільного проживання.
Згідно довідки Бабушкінської районної у м. Дніпропетровську ради від 05 листопада 2013 року на АДРЕСА_8 ОСОБА_4 придбала спірну квартиру і була одноособовим власником, проживала у квартирі одна до своєї смерті (а. с. 123, 
том 1).
Із спадкової справи № 04/2010, заведеної приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кот Б. А., після смерті ОСОБА_4 , яка померла 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , апеляційний суд встановив, що 05 березня 2010 року 
ОСОБА_4 склала заповіт, відповідно до якого все належне їй майно на момент смерті вона заповіла ОСОБА_3 вказаний заповіт посвідчений нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Прийдак А. П. та зареєстрований у реєстрі за № 224 (а. с. 165, том 4).
08 квітня 2010 року ОСОБА_3 звернулася до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Кот Б. А. із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 162, 
том 4).
Свідоцтва про право на спадщину за заповітом ОСОБА_3 після смерті 
ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , не отримувала. Право власності за ОСОБА_3 на спірну квартиру у встановленому законом порядку не зареєстроване.
09 вересня 2010 року із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Кот Б. А. звернувся ОСОБА_2 (а. с. 174, том 4).
04 серпня 2010 року постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії держаний нотаріус Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори відмовив ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у зв`язку із відсутністю правовстановлюючого документа на спірну квартиру та документа, який підтверджує факт родинних відносин (а. с. 188, том 4).
Згідно довідки Квартального комітету Бабушкінського району м. Дніпропетровська від 20 травня 2010 року, виданої ОСОБА_2 , на АДРЕСА_8 , спільно із ОСОБА_2 проживала та була зареєстрована ОСОБА_4 до свої смерті (т.1 а.с.137).
Апеляційний суд встановив, що позивач у справі ОСОБА_2 з 14 серпня 2008 року до дня його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2 був зареєстрований та проживав у спірній квартирі (а. с. 6, том 1).
Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська рішенням від 05 грудня 2013 року у справі № 2-3495/11 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Прийдак А. П., КП «ДМБТІ» ДОР, про визнання заповіту недійсним, задовольнив позовні вимоги ОСОБА_2 . Визнав недійсним заповіт від 05 березня 2010 року, посвідчений нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Прийдак А. П., зареєстрований у реєстрі за № 224, від імені ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_3 
(а. с. 20, 21, том 1).
Апеляційний суд Дніпропетровської області рішенням від 01 жовтня 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнив. Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2013 року скасував. Відмовив 
ОСОБА_2 у задоволенні позову про визнання недійсним заповіту (а. с. 76-78, том 1).
Підставами оскарження заповіту у справі №2-3495/11 позивач вказував, що ОСОБА_4 , внаслідок тяжкої хвороби та лікування не могла усвідомлювати своїх дій, оскільки відчувала безперервний біль та приймала знеболюючі препарати, які за своєю суттю є наркотиками, а також, що ОСОБА_4 розпорядилася майном яке є їх спільною власністю.
Апеляційний суд у справі № 2-3495/11 встановив, що догляд за ОСОБА_4 здійснювала ОСОБА_11 , яка є матір`ю відповідача ОСОБА_3 (двоюрідна племінниця ОСОБА_4 ).
Також у рішенні апеляційного суду у справі № 2-3495/11 зазначено про те, що факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 однією сім`єю встановлений рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 листопада 2010 року 
(а. с. 76-78, том 1).
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
З матеріалів справи відомо та суди встановили, що відповідно до договору купівлі-продажу від 09 серпня 2003 року ОСОБА_4 придбала у ОСОБА_6 квартиру 
АДРЕСА_1 .
Нормами КпШС України не передбачалося виникнення права спільної сумісної власності чоловіка та жінки, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
Відповідно до чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства спільною сумісною власністю було тільки майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 22 КпШС України).
Так, згідно із частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.
Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.
У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.
Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.
Тільки у разі встановлення цих фактів положення частини першої статті 17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим.
Наведене узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2019 року у справі № 712/13305/15-ц.
Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.
Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.
Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.
У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.
Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.
При посиланні на вимоги статті 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач має довести, що збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені його окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність.
Саме на позивача покладається обов`язок доведення існування підстав, передбачених частиною першою статті 62 СК України, оскільки спростовується презумпція особистої приватної власності відповідача
Апеляційний суд встановив, що позивач не надав суду належних доказів на підтвердження того, що на придбання 09 серпня 2003 року, за життя ОСОБА_4 , спірної квартири АДРЕСА_1 були витрачені його особисті кошти. Крім того вказав, що рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 листопада 2010 року у справі 
№ 2-234/2010 встановлений факт того, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , мешкав однією сім`єю, як чоловік та жінка без шлюбу з ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак період часу такого проживання рішенням суду не визначений.
З огляду на викладене колегія суддів погоджується із висновками суду апеляційної інстанції, який встановивши, що ОСОБА_2 не довів, що на придбання спірної квартири були витрачені також і його особисті кошти, а факт спільного проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу саме станом на час придбання ОСОБА_4 - 09 серпня 2003 року спірної квартири, матеріалами справи не підтвердився дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині визнання за позивачем право власності на 1/2 частину спірної квартири, як такої, що набута у період спільного проживання однією сім`єю з ОСОБА_4 .
Колегія суддів також вважає правильними висновки апеляційного суду, який вказував, що позивач не довів належними доказами істотність збільшення вартості спірної квартири, зокрема, що внаслідок його вкладень, адже як правильно зазначав суд,  ОСОБА_2 не довів, що вартість спірної квартири збільшилась і що збільшення вартості не є наслідком коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя. Крім того прибудова А-1 до спірної квартири є самочинною.
З огляду на викладене колегія суддів відхиляє арґументи касаційної скарги 
ОСОБА_1 , які зводяться до того, що апеляційний суд не належним чином здійснив оцінку доказів у справі, а також арґумент касаційної скарги ОСОБА_1 з вказівкою на помилковість висновків апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 про припинення 1/2 частки у спірній квартирі, оскільки належна ОСОБА_3 частка у загальній площі 36 кв. м була незначною і не може бути виділена в натурі, а ОСОБА_2 здійснив капітальний ремонт з проведенням будівельних робіт внаслідок чого площа спірної квартири збільшилась до 56 кв. м.
Верховний Суд також відхиляє арґумент касаційної скарги про те, що апеляційний суд не здійснив аналіз доказів щодо походження грошових коштів ОСОБА_2 , наявності у нього доходу у відповідний період, коштів від реалізації особистого майна та строку витрачання коштів від реалізації особистого майна на проведення капітального ремонту у спірній квартирі. Порушені основні засади цивільного судочинства про справедливий та неупереджений розгляд, адже з недопустимих доказів встановлено, що ОСОБА_4 була одноособовим власником спірної квартири, оскільки такі арґументи спростовуються матеріалами справи та змістом оскарженої постанови.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
Відповідно до частин першої, другої статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.
Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (частина третя статті 
1223 ЦК України).
За змістом статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України).
Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті (стаття 1233 ЦК України).
Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки. 
Відповідно до вимог статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.
За приписами статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.
Згідно з частиною першою статті 1268 ЦК України - спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Відповідно до статті 1269 ЦК України - спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. 
Згідно з частиною другою статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Апеляційний суд зауважив, що звернувшись із позовом у цій справі, позивач посилався на те, що спадкодавець ОСОБА_4 розпорядилася спірною квартирою в цілому, проте мала право лише на 1/2 частину квартири, оскільки право власності на іншу 1/2 частину квартири належить йому.
Вказавши, що змістом оскарженого заповіту від 05 березня 2010 року охоплюються всі права та обов`язки, що будуть належати спадкодавцю на момент смерті, а у змісті заповіту відсутні зазначення про конкретне майно, зокрема й відсутня згадка про спірну квартиру, як і вказавши на відсутність жодних передумов стверджувати, що змістом заповіту охоплюється розпорядження чужим майном колегія суддів вважає, що апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову у цій частині також.
Щодо посилання касаційної скарги на ту обставину, що виникнення у позивача права власності на спірну квартиру, окрім інших матеріалів справи, також доводиться рішенням від 18 листопада 2010 року у справі № 2-234/2010, яким був встановлений факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу. 
ОСОБА_1 вважає, що з аналізу означеного судового рішення відомо, що ОСОБА_2 витрачав власні кошти на придбання спірної квартири, а також підтверджені взаємовідносини ОСОБА_2 та ОСОБА_4 як сімейної пари і це рішення має преюдиційний характер, а апеляційний суд не застосував правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 26 листопада 2019 року у справі № 3922/643/19, від 10 грудня 2019 року у справі № 910/6356/19, від 15 жовтня 
2019 року у справі № 813/8801/14 колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Апеляційний суд встановив, що рішенням Бабушкінського районного суду 
м. Дніпропетровська від 18 листопада 2010 року у справі № 2-234/2010 за заявою ОСОБА_2 встановлений факт того, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , мешкав однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу з ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У зазначеному рішенні суду не визначений період проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , яка померла 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , але вказано про те, що факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 підтверджується договором на виконання будівельних робіт у спірній квартирі від 05 червня 2004 року № 07, довідкою вартості виконаних підрядних робіт за серпень 2004 року, актом приймання виконаних підрядних робіт за серпень 
2004 року та квитанціями про сплату вартості наданих послуг, відповідно до яких ОСОБА_2 зробив у спірній квартирі капітальний ремонт.
Враховуючи, що обставина набуття ОСОБА_4 права власності на спірну квартиру мала місце 09 серпня 2003 року, а на добудовану частину ОСОБА_4 право власності у встановленому законом порядку не зареєструвала, колегія суддів відхиляє цей арґумент касаційної скарги ОСОБА_2 .
Викладеним також спростовується арґумент касаційної скарги про те, що виникнення у позивача права власності на спірну квартиру, окрім інших матеріалів справи, також доводиться рішенням від 18 листопада 2010 року у справі 
№ 2-234/2010, яким був встановлений факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу.
Відповідно до статті 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.
Верховний Суд у постанові від 20 червня 2018 року у справі № 725/3790/16-ц виклав правовий висновок у якому вказав, що тлумачення вказаної статті свідчить, що управління, утримання та збереження спільного майна не охоплює собою житлово-комунальні послуги. Це зумовлено тим, що житлово-комунальні послуги надаються на підставі договору про надання таких послуг. Більше того, житлово-комунальні послуги надаються не квартирі, як об`єкту права власності, а певному суб`єкту - власнику (співвласнику, наймачу, суб`єкту сервітуту тощо) квартири, який проживає в квартирі. По своїй суті надання житлово-комунальних послуг направлене на задоволення потреб власника (співвласника, наймача, суб`єкта сервітуту тощо) квартири і споживаються саме відповідним суб`єктом, а не для управління, утримання та збереження квартири, що перебуває в спільній частковій власності.
Апеляційний суд встановив та з матеріалів справи відомо, що з 14 серпня 2008 року місце проживання ОСОБА_2 було зареєстроване за адресою: 
АДРЕСА_8 та у вказаній квартирі ОСОБА_2 проживав до дня своєї смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2 . ОСОБА_3 , яка є спадкоємцем, у спірній квартирі не зареєстрована та не проживала, а тому висновки суду апеляційної інстанції про те, що відсутні підстави для стягнення з ОСОБА_3 на користь позивача вартості комунальних послуг, наданих у квартирі правильні.
Разом із тим Верховний Суд вважає прийнятними арґументи касаційних скарг про те, що суд апеляційної інстанції помилково ухвалив рішення про визнання права власності на 1/4 частину спірної квартири в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 .
Правонаступник позивача ОСОБА_2 у своїй касаційній скарзі зокрема вказувала, що суд апеляційної інстанції, в порушення принципу диспозитивності самостійно обрав правову підставу та предмет позовної вимоги, яка не була предметом розгляду у суді першої інстанції, встановив, що підлягають частковому задоволенню позовні вимоги про визнання права власності на 1/4 частину спірної квартири в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 та не врахував правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 08 серпня 2019 року у справі № 450/1686/17 та від 15 липня 2019 року у справі № 235/499/17.
Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.
Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.
Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 
2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21)).
У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 
від 02 червня 2022 року в справі № 602/1455/20 (провадження № 61-475св22)).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина перша, третя статті 12, частина перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
У резолютивній частині рішення зазначається висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог (пункт 1 частини п`ятої статті 265 ЦПК України).
При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (частина друга статті 264 ЦПК України).
Постанова суду апеляційної інстанції складається з, зокрема, мотивувальної частини із зазначенням: мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу (підпункт в пункту 3 частини першої статті 382 ЦПК України).
Касаційний суд зауважує, що законодавець імперативно визначив необхідність здійснювати відхилення доводу (аргументу) апеляційної скарги чи відзиву, з яким апеляційний суд не погоджується. При цьому не має значення, чи стосується такий довід (аргумент) судового рішення по суті, чи тільки процесуального питання 
(див., зокрема, постанову Верховного Суду від 10 січня 2024 року у справі 
№ 501/1672/22 (провадження № 61-16084св23), постанову Верховного Суду 
від 17 січня 2024 року у справі № 441/1159/21 (провадження № 61-14938св23)).
ОСОБА_2 при зверненні з позовом просив визнати за ним право власності на 1/2 частку спірної квартири з тих підстав, що вона була набута під час спільного поживання його та ОСОБА_4 , а також припинити право ОСОБА_3 на іншу 1/2 частку з одночасним визнанням за ним права власності на неї.
Зі змісту як первісно поданої позовної заяви так із змісту неодноразово поданих ОСОБА_2 уточнених позовних заяв відомо, що такою підставою, як наявність у нього права, передбаченого статтею 1241 ЦК України на обов`язкову частку у спадщині, що відкрилась після смерті ОСОБА_4 позов не обґрунтовував.
Таким чином колегія суддів вважає прийнятними арґументи касаційних скарг про помилковість висновків апеляційного суду у цій частині.
Висновок за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені апеляційним судом повно, але допущено неправильне застосування норм процесуального права, отже оскаржена постанова в частині задоволених позовних вимог підлягає скасуванню, з ухваленням у цій частині нового судового рішення про відмову у визнанні за ОСОБА_1 , яка є спадкоємцем ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , права власності в порядку спадкування за законом на 1/4 частину спірної квартири після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Щодо судових витрат 
Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Враховуючи те, що за наслідками касаційного перегляду справи у задоволенні позову  ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_1 відмовлено, з 
ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 слід стягнути 1 446,15 грн у відшкодування витрат зі сплати судового збору при зверненні з касаційною скаргою.
Керуючись статтями 400, 406, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 червня 2024 року в частині задоволеної позовної вимоги ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_1 , до ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Прийдак Антоніна Петрівна, Реєстраційна служба Головного управління юстиції у Дніпропетровській області, про визнання за ОСОБА_1 , яка є спадкоємцем ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , права власності в порядку спадкування за законом на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 36 кв. м, житловою площею 18,6 кв. м, після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у цій частині.
В решті постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 червня 2024 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1 446 (одну тисячу чотириста сорок шість) гривень 15 копійок у відшкодування витрат зі сплати судового збору.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І. В. Литвиненко

Судді А. І. Грушицький

А. А. Калараш

Є. В. Петров

О. М. Ситнік