ОКРЕМА ДУМКА
судді Верховного Суду у Касаційному цивільному суді
Пророка В. В.

справа № 398/320/17 (провадження № 61-16596 св 23)
28 січня 2026 року
м. Київ

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Пророка В. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Калараша А. А., Литвиненко І. В., Петрова Є. В., розглянув в порядку письмового провадження справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» Інвестиційні рішення та стратегії» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргоюТовариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» Інвестиційні рішення та стратегії», поданою його представником - адвокатом Давиденко Катериною Сергіївною, на ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 18 жовтня 2023 року, і постановою від 28 січня 2026 року задовільнив цю касаційну скаргу: скасував ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 18 жовтня 2023 року та направив справу до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Водночас з рішенням колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду не можу погодитися з огляду на наступне.

1. Відповідно до частини третьої статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) основними засадами (принципами) цивільного судочинства, зокрема є: 1) верховенство права (пункт 1); 2) забезпечення права на апеляційний перегляд справи (пункт 8).

2. Частина четверта статті 10 ЦПК України передбачає, що суд застосовує при розгляді справ, зокрема, практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

3. Згідно із пунктом 3 частини першої статті 43 ЦПК України учасники справи мають право, зокрема подавати заяви та клопотання.

4. Частина друга статті 49 ЦПК України передбачає, що крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 ЦПК України, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження (пункт 2).

5. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (частина друга статті 174 ЦПК України).

6. Окремою категорією ЦПК України виділяє заяви з процесуальних питань у параграфі 2 Глави 1 «Письмові заяви учасників справи» Розділу ІІІ «Позовне провадження», які відрізняє від заяв по суті справи. Зокрема, відповідно до частини першої статті 182 ЦПК України при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань. Стаття 183 ЦПК України містить вимоги щодо оформлення цих заяв. А її частина четверта передбачає, що суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.

7. Питання повернення позовної заяви як заяви по суті справи окремо регулюється статтею 185 ЦПК України. Частина шоста цієї статті ЦПК України передбачає, що про повернення позовної заяви суд постановляє ухвалу. Ухвалу про повернення позовної заяви може бути оскаржено. Копія позовної заяви залишається в суді.

8. У разі скасування ухвали про повернення позовної заяви та направлення справи для продовження розгляду суд не має права повторно повертати позовну заяву (абзац другий частини шостої статті 185 ЦПК України).

9. Процедурні питання, пов`язані з рухом справи в суді першої інстанції, клопотання та заяви осіб, які беруть участь у справі, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення або закриття провадження у справі, залишення заяви без розгляду, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом шляхом постановлення ухвал (частина друга статті 258 ЦПК України).

10. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

11. Учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 353 ЦПК України. Оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 353 ЦПК України, окремо від рішення суду не допускається (відповідно до частини другої статті 352 ЦПК України).

12. У частині першій статті 353 ЦПК України визначений перелік ухвал суду першої інстанції, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку окремо від рішення суду. Зокрема пункт шостий частини першої цієї статті передбачає оскарження ухвал про повернення заяви позивачеві (заявникові).

13. Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду (частина друга статті 353 ЦПК України).

14. Апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції, зокрема якщо скаргу подано на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду (пункт 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України).

15. Про повернення апеляційної скарги постановляється ухвала, яка може бути оскаржена в касаційному порядку (частина сьома статті 357 ЦПК України).

16. Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частини перша та друга статті 367 ЦПК України).

17. Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду апеляційної інстанції про повернення апеляційної скарги (відповідно до пункту 3 частини першої статті 389 ЦПК України). Згідно із абзацом шостим частини другої статті 389 ЦПК України підставами цього касаційного оскарження судових рішень апеляційного суду є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

18. Абзац дев`ятий частини другої статті 392 ЦПК України передбачає, що у зазначеному випадку в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).

19. Переглядаючи в касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції (частини перша та друга статті 400 ЦПК України).

20. Отже, частина четверта статті 183 ЦПК України, яка передбачає повернення заяви з процесуальних питань без розгляду, не містить вказівки на можливість оскарження відповідної ухвали у апеляційному порядку як окремого процесуального документа, на відміну від частини шостої статті 185 ЦПК України щодо заяви по суті спору - позовної заяви. Водночас копія позовної заяви залишається у суді, що дає змогу її розгляду у разі скасування відповідної ухвали.

21. ЦПК України не визначає заяву про збільшення позовних вимог, яка не передбачена частиною другою статті 174 ЦПК України, як окремий позов, а лише встановлює процесуальні правила її реалізації. Її повернення не передбачає повернення позовної заяви, щодо якої заявляється збільшення позовних вимог.

22. Водночас вирішення судом апеляційної інстанції питання щодо фактичного збільшення позовних вимог до вирішення судом першої інстанції питання про наявність підстав для їх задоволення може створювати процесуальні колізії.

23. Водночас при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Цей підхід був неодноразово підкреслений ЄСПЛ у його практиці (дивитись, наприклад, рішення від 26 липня 2007 року у справі «Валчлі проти Франції» («Walchli v. France», заява № 35787/03, п. 29), від 25 вересня 2012 року у справі «Акціонерне товариство «Атеш Архітектура та Інженерія» проти Туреччини» («Ates Mimarlik M?hendislik A. S. v. Turkey», заява № 33275/05, п. 39), від 20 лютого 2014 року у справі «Шишков проти Росії» («Shishkov v. Russia», заява № 26746/05, п. 110), тощо).

24. ЄСПЛ також зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» («Brumarescu v. Romania», заява № 28342/95, п. 61)).

25. Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає не тільки виконуваність судових рішень, а й стабільність правового регулювання. Завданням правозастосовчої практики є, серед іншого, формування такого застосування норм права, яке забезпечує рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права, що поліпшує громадське сприйняття справедливості, а також підвищує довіру до відправлення правосуддя.

26. Крім того ЄСПЛ неодноразово вказував на те, що завжди існуватиме потреба у роз`ясненні нечітких норм або тих, що потребують пристосування до обставин, що змінюються. Багато законів неминуче сформульовані у термінах, що тією чи іншою мірою є нечіткими, та тлумачення й застосування яких є питанням практики. Функція здійснення правосуддя, закріплена за судами, полягає саме у подоланні сумнівів щодо тлумачення, що залишаються (дивитись, наприклад, рішення ЄСПЛ від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України» («Vyerentsov v. Ukraine», заява № 20372/11, п. 65)).

27. Тому задля розвитку судової практики я вважаю за необхідне, з урахуванням зазначеного вище, відступити від правового висновку, викладеного у постановах Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 листопада 2021 року у справі № 405/3360/17, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 січня 2023 року у справі № 369/6566/21, від 09 жовтня 2024 року у справі № 712/13378/23 та від 06 серпня 2025 року у справі № 331/5427/21, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2023 року у справі № 753/22140/19, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової плати Касаційного цивільного суду від 26 квітня 2022 року у справі № 712/9611/19, від 22 березня 2023 року у справі № 603/761/19 та від 10 травня 2023 року у справі № 756/17968/21, відповідно до якого на ухвалу суду першої інстанції про відмову у прийнятті заяви про збільшення позовних вимог може бути подана апеляційна скарга окремо від рішення цього суду.

На моє переконання, апеляційний суд ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення, тож цю справу необхідно було передати на розгляд Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду для зазначеного відступу від попереднього правового висновку, який фактично призводить до безпідставного скасування процесуальних вимог, встановлених законом.

Суддя В. В. Пророк

Повний текст окремої думки складений 09 лютого 2026 року