ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2025 року 
м. Київ
cправа №  909/66/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Кролевець   О.   А. - головуючий, Баранець   О.   М., Мамалуй   О.   О.,
за участю секретаря судового засідання - Грабовського   Д.   А.
та представників:
позивача - Шелембин   В.   М.
відповідача - Бакун   А.   Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Комунального підприємства "Коломия Екоагроліс"
на постанову Західного апеляційного господарського суду від 30.09.2025 (головуючий - Кравчук   Н.   М., судді Матущак   О.   І., Скрипчук   О.   С.)
та рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 29.05.2025 (суддя - Стефанів   Т.   В.)
у справі №   909/66/24
за позовом Комунального підприємства "Коломия Екоагроліс"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Станіславська бізнес група"
про стягнення заборгованості за договором поставки сільськогосподарської продукції врожаю 2020 року від 12.03.2020 в сумі 1   885   690,40 грн

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
1.          Комунальне підприємство "Коломия Екоагроліс" (раніше Комунальне підприємство "Роздрібно-закупівельна база громадського харчування") звернулось до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Станіславська бізнес група" про стягнення заборгованості за договором поставки сільськогосподарської продукції врожаю 2020 року від 12.03.2020 в сумі 1   885   690,40 грн, з яких: 1   298   164,84 грн - основна заборгованість, 506   557,74 грн - пеня; 35   205,83 грн - 3% річних та 45   761,99 грн - інфляційні втрати.
2.          Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем умов договору поставки сільськогосподарської продукції врожаю 2020 року №   1 від 12.03.2020 в частині своєчасної оплати за поставлений товар в сумі 1   298   164,84 грн. Зазначена заборгованість у відповідача виникла за договором, у зв`язку з несплатою грошових коштів за поставлену ним сільськогосподарську продукцію відповідно до накладної №   21 від 20.02.2023 (зерна ячменю озимого). Позивач зазначив, що договір продовжує діяти до моменту повного належного виконання сторонами своїх зобов`язань та, враховуючи системне тлумачення договору, свідчить про те, що на підставі видаткової накладної №   21 від 20.02.2023 відповідач зобов`язаний сплатити кошти за поставлену сільськогосподарську продукцію. Оскільки заборгованість за договором виникла по видатковій накладній №   21 від 20.02.2023, тому з 21.02.2023 позивач вправі нараховувати штрафні санкції. Позивачем за період з 21.02.2023 по 16.01.2024, виходячи з боргу в сумі 1   298   164,84 грн, в зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання відповідачем, на підставі ч.2 ст.625 ЦК України нараховано до стягнення з відповідача пеню, 3% річних та інфляційні втрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції
3.          Справа розглядалась судами неодноразово.
4.          За наслідками нового розгляду справи рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 29.05.2025, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 30.09.2025 у задоволенні позову відмовлено.
5.          Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що матеріали справи не містять доказів, які підтверджують обставини здійснення перевезення зерна ячменю озимого в кількості 337,14 т, поставленого за спірною видатковою накладною №   21 від 20.02.2023 на виконання умов договору поставки сільськогосподарської продукції врожаю 2020 року №   1 від 12.03.2020. Крім того, відсутні також докази, що підтверджують обставини зберігання та використання зерна ячменю озимого в кількості 337,14 т у господарській діяльності покупця, інші обставини, які б переконливо підтверджували реальний рух активів, свідчили б про фактичні обставини здійснення постачання зерна ячменю озимого в кількості 337,14 т, та які давали б змогу встановити реальність здійсненої господарської операції на виконання умов договору поставки сільськогосподарської продукції врожаю 2020 року №   1 від 12.03.2020 відповідно до видаткової накладної №   21 від 20.02.2023.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
6.          Не погоджуючись з висновками судів попередніх інстанцій Комунальне підприємство "Коломия Екоагроліс" звернулось до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Західного апеляційного господарського суду від 30.09.2025 і рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 29.05.2025 та ухвалити нове рішення у справі, яким позов задовольнити.
7.          У касаційній скарзі скаржник не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, при цьому, обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), зазначає, що місцевий і апеляційний господарські суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 25.06.2020 у справі №   924/233/18, від 05.03.2019 у справі №   910/1389/18, від 19.04.2018 у справі №   905/1198/17, від 08.05.2018 у справі №   910/16725/17, від 17.10.2018 у справі №   905/3063/17, від 04.12.2019 у справі №   916/1727/17, від 04.11.2019 у справі №   905/49/15, від 29.11.2019 у справі №   914/2267/18, від 26.12.2019 у справі №   911/2630/18, від 12.08.2019 у справі №   914/1979/18, від 15.08.2019 у справі №   914/1680/18, від 10.10.2023 у справі №   916/2357/22.
8.          Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування частини сьомої статті 180 Господарського кодексу України у подібних правовідносинах.
9.          В обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України скаржник зазначає, що суди попередніх інстанцій належним чином не дослідили зібрані у справі докази (пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК України).
10.          Окрім цього, скаржник зазначає про порушення судами попередніх інстанцій приписів частини першої статті 316 ГПК України, що полягає у неврахуванні вказівок Верховного Суду, наведених у постанові від 15.01.2025 у цій справі.

Позиція інших учасників справи
11.          Відповідач надав відзив на касаційну скаргу, у якому заперечив проти доводів скаржника та просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
12.          12.03.2020 між Комунальним підприємством "Роздрібна торгово--закупівельна база громадського харчування" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Станіславська бізнес група" (покупець) укладено договір поставки сільськогосподарської продукції врожаю 2020 року №   1.
13.          Згідно з п.1.1 договору постачальник зобов`язується поставити (продати) у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти (придбати) та оплатити на умовах цього договору сільськогосподарську продукцію врожаю 2020 року (надалі - продукція) на умовах, що вказані в цьому договорі та додатках до договору.
14.          В ціну продукції включено всі податки і збори, передбачені чинним законодавством України, в тому числі податок на додану вартість, вартість транспортування продукції до місця її передачі (у разі такої), а також інші витрати, якщо інше не передбачено додатком до договору (п.1.2 договору).
15.          Ціна на продукцію, поставки якої здійснюються згідно з умовами цього договору, встановлюється в національній валюті України і визначається в додатках до цього договору (п.1.2.1 договору).
16.          Відповідно до п.2.1 договору оплата вартості поставленої продукції проводиться покупцем самостійно, безготівково в національній валюті України шляхом банківського переказу грошових коштів на банківський рахунок постачальника.
17.          Сторони можуть в будь-який момент дії цього договору узгодити іншу форму проведення розрахунків, що оформляється додатками до договору. Оплата вартості продукції проводиться покупцем по кожній окремій партії поставленої продукції, яка оформляється додатком до договору. Строк оплати вартості продукції по кожній окремій партії продукції визначається умовами відповідних додатків (п.2.2 договору).
18.          У відповідності до п.2.2.1 договору в разі необхідності, з метою з`ясування дійсного стану проведення взаєморозрахунків, сторони періодично проводять звірку розрахунків по кожному звітному місяцю, а по її результатах складають двосторонній акт звірки. Звірка розрахунків може проводитись також на письмову вимогу однієї зі сторін.
19.          Згідно з п.2.3 договору загальна сума цього договору сторонами не обмежується і визначається на підставі фактично поставленої продукції (первинні документи бухгалтерського обліку, рахунки та накладні) протягом дії цього договору та узгодженої на неї ціни відповідно до додатків до договору.
20.          Сума попередньої щомісячної оплати вартості продукції становить: у березні - 300   000,00 грн; у квітні - 70   000,00 грн; у травні - 70   000,00 грн; у червні - 70   000,00 грн; у липні - 70   000,00 грн; у серпні - 70   000,00 грн; у вересні - 70   000,00 грн; у жовтні - 70   000,00 грн. Попередня оплата вартості продукції здійснюється протягом 10 днів з моменту підписання сторонами цього договору але не пізніше 10-15 числа кожного місяця (п.п.2.5, 2.6 договору).
21.          Пунктами 3.1, 3.2 договору сторони обумовили, що місце передачі продукції погоджується сторонами у додатку до договору. Постачальник здійснює поставку продукції окремими партіями в строки, вказані в додатку до договору.
22.          Право власності на продукцію переходить від постачальника до покупця з моменту поставки продукції останньому та належного документального оформлення поставки продукції. З моменту переходу права власності на продукцію всі ризики її загибелі, втрати, пошкодження, хімічного впливу тощо переходять від постачальника до покупця (п.3.3 договору).
23.          Відповідно до п.3.4 договору разом з продукцією постачальник зобов`язується передати покупцю на кожну окрему партію продукції належним чином оформлену товарну (видаткову) накладну, та товаротранспортну накладну. У випадку якщо продукція, яка поставляється за цим договором, зберігається на зерновому складі, постачальник зобов`язаний в момент поставки продукції, в порядку, передбаченому чинним законодавством, передати покупцю складські документи на зерно, видані зерновим складом на підтвердження прийняття зерна.
24.          Пунктом 5.1 договору сторони погодили, що продукція вважається переданою покупцю: - по кількості - відповідно до кількості, зазначеної в додатку до договору або/та накладній. У випадку, якщо кількість продукції, що фактично поставлена, не відповідає кількості зазначеній в додатку та/або накладній і у випадку відсутності інших претензій покупця щодо поставленої продукції, покупець має право прийняти фактично поставлену продукцію, а постачальник зобов`язується передати належним чином оформлені документи, зазначені у пункті 3.4 цього договору, на фактично прийняту продукцію, протягом 3 календарних днів з дня фактичного прийняття продукції. Якщо продукція була поставлена постачальником у меншій кількості, ніж зазначено в додатку до договору, постачальник зобов`язаний допоставити недопоставлену частину продукції протягом 1 календарного дня з моменту прийняття фактично поставленої продукції. Якість продукції визначається атестованою та/або акредитованою лабораторією покупця або/та іншою атестованою чи акредитованою лабораторією підприємства, на яке здійснюється поставка продукції.
25.          Пунктами 6.2, 6.3 договору передбачено, що постачальник зобов`язаний: поставити (передати) покупцю якісну продукцію, а також всю необхідну документацію на неї в місці встановленому цим договором та додатками до нього; скласти та підписати накладні на продукцію, а також оформити всі інші необхідні документи по цьому договору. Покупець зобов`язаний: прийняти продукцію відповідно до умов цього договору; у встановлений цим договором термін та спосіб оплатити постачальнику вартість продукції; підписати накладну на продукцію, а також оформити всі інші необхідні документи по цьому договору.
26.          Цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення їх печатками (п.10.1 договору).
27.          Строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у п.10.1 цього договору та закінчується 30.11.2020, але в будь-якому випадку після повного і належного виконання сторонами всіх своїх зобов`язань згідно цього договору (п.10.2 договору).
28.          Закінчення строку цього договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору та належного виконання зобов`язання за цим договором (п.10.4 договору).
29.          Згідно з п.10.5 договору зміни і доповнення до цього договору, а також всі додатки до нього вважаються дійсними лише в тому випадку, якщо вони вчинені у письмовій формі і підписані уповноваженими представниками обох сторін та скріплені їх печатками. Усі додатки та накладні на продукцію в рамках цього договору, є невід`ємною його частиною.
30.          В матеріалах справи наявні копії додаткових угод до договору №1 поставки сільськогосподарської продукції від 12.03.2020 укладених між сторонами. Також наявні копії інших договорів, а саме: договорів складського зберігання зерна, договорів безвідсоткової поворотної фінансової допомоги та договір надання послуг.
31.          Позивачем на підтвердження виконання умов договору поставки сільськогосподарської продукції врожаю 2020 року №   1 від 12.03.2020 до матеріалів справи долучено копії видаткових накладних: №   28 від 23.07.2020 про поставку ураган форте відповідно до договору поставки с/г продукції №   1 від 12.03.2020; №   49 від 19.10.2020 про поставку ураган форте та реглор спектрум відповідно до договору поставки с/г продукції №   1 від 12.03.2020; №   4 від 30.06.2021 про поставку зерна соняшнику відповідно до договору поставки с/г продукції №   1 від 12.03.2020; №   30 від 04.08.2021 про поставку зерна соняшнику відповідно до договору поставки с/г продукції №   1 від 12.03.2020; №   14 від 12.08.2022 про поставку ріпаку озимого відповідно до договору поставки с/г продукції №   1 від 12.03.2020; №   35 від 30.11.2022 про поставку ріпаку озимого відповідно до договору поставки с/г продукції №   1 від 12.03.2020; №   19 від 16.02.2023 про поставку ріпаку озимого відповідно до договору поставки с/г продукції №   1 від 12.03.2020; №   20 від 17.02.2023 про поставку ріпаку озимого відповідно до договору поставки с/г продукції №   1 від 12.03.2020; №   21 від 20.02.2023 про поставку ріпаку озимого відповідно до договору поставки с/г продукції №   1 від 12.03.2020.
32.          Як зазначає позивач у позовній заяві, видатковою накладною №   21 від 20.02.2023, підтверджується факт того, що позивачем на виконання умов договору №   1 від 12.03.2020 було поставлено відповідачу товар на суму 1   685   698,11 грн. Однак, відповідач не здійснив оплату товару, поставленого за видатковою накладною №   21 від 20.02.2023, в зв`язку з чим з урахуванням проведення інших поставок та робіт заборгованість відповідача становить 1   298   164,84 грн, що стало підставою звернення з даним позовом до суду. В зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання позивачем на підставі ч.2 ст.625 ЦК України нараховано до стягнення з відповідача пеню, 3% річних та інфляційні втрати.

Позиція Верховного Суду
33.          Перевіривши повноту встановлення попередніми судовими інстанціями обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі та у відзиві, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга Комунального підприємства "Коломия Екоагроліс" підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
34.          Відповідно до статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (1). Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (2). У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається (3). Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у к вбачається з матеріалів справи, між сторонами виникли правовідносини з поставки товару, який, за доводами позивача, не був оплачений відповідачем у повному обсязі.
35.          Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
36.          За приписами статті 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України) господарським зобов`язанням визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (частина перша статті 174 ГК України).
37.          Господарський договір укладається в порядку, встановленому ЦК України, з урахуванням особливостей, передбачених ГК України (стаття 181 ГК України).
38.          Згідно із частинами першою та другою статті 712 ЦК України договір, за яким продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму, є за договором поставки.
39.          До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
40.          Статтею 664 ЦК України передбачено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це.
41.          За приписами статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
42.          Отже, двосторонній характер договору поставки зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. З укладенням такого договору постачальник бере на себе обов`язок передати у власність покупця товар належної якості і водночас набуває права вимагати його оплати, а покупець зі свого боку набуває права вимагати від постачальника передачі цього товару та зобов`язаний здійснити оплату.
43.          За приписами статті 173 ГК України господарським зобов`язанням визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (частина перша статті 174 ГК України).
44.          Господарський договір укладається в порядку, встановленому ЦК України, з урахуванням особливостей, передбачених ГК України (стаття 181 ГК України).
45.          Згідно із частинами першою та другою статті 712 ЦК України договір, за яким продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму, є за договором поставки.
46.          До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
47.          Статтею 664 ЦК України передбачено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це.
48.          За приписами статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
49.          Отже, двосторонній характер договору поставки зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. З укладенням такого договору постачальник бере на себе обов`язок передати у власність покупця товар належної якості і водночас набуває права вимагати його оплати, а покупець зі свого боку набуває права вимагати від постачальника передачі цього товару та зобов`язаний здійснити оплату.
50.          Так згідно обставин справи, яка розглядається, позивач наполягає на тому, що здійснив поставку товару відповідачу за видатковою накладною №21 від 20.02.2023 на виконання умов договору від 12.03.2020, що зумовило виникнення у відповідача обов`язку оплатити придбаний товар.
51.          Направляючи справу на новий розгляд Верховний Суд, у постанові від 15.01.2025 у цій справі зазначив, зокрема, таке:
-           ухвалюючи рішення у цій справі суди попередніх інстанцій достеменно не встановили з урахуванням специфіки триваючих правовідносин сторін та підстав виникнення господарських зобов`язань фактичні обставини справи, необхідні для ухвалення обґрунтованого та справедливого рішення, а саме: чи виникло за встановлених ними обставин у відповідача грошове зобов`язання щодо оплати товару, одержаного за видатковою накладною №   21 від 20.02.2023, які умови та порядок виконання такого зобов`язання у разі його виникнення;
-          суди першої та апеляційної інстанцій не надали оцінки усім наданим учасниками справи доказам та доводам, викладеним ними під час розгляду цієї справи;
-          судами попередніх інстанцій не наведено доводів та обставин, відповідно до яких відповідач звільняється від оплати поставленого йому товару;
-          судами не враховано того, що позивач посилався на підтвердження позовних вимог на обставини поставки товару відповідачу, доказом чого назвав відповідну видаткову накладну, оцінки якій в контексті виникнення на її підставі господарського зобов`язання суди не надали.
52.          Так, частиною п`ятою статті 310 ГПК України передбачено, що висновки суду касаційної інстанції, у зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.
53.          Згідно з частиною першою статті 316 ГПК України вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.
54.          Утім, як свідчить зміст оскаржуваних судових рішень у цій справі, під час нового розгляду цієї справи, суди попередніх інстанцій формально підійшли до розгляду справи та не надали належної оцінки висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 15.01.2025, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за необхідне повторно звернути увагу на таке.
55.          Згідно з пунктом 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 цієї статті, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Такі засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.
56.          Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці (див. постанову Верховного Суду від 01.03.2021 у справі № 180/1735/16-ц).
57.          Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
58.          Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України, цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання (вказана позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №   537/4905/15-ц).
59.          Так, під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій (як під час первісного, так і під час ного розгляду) позивач неодноразово звертав увагу судів на те, що відповідач не сплатив кошти за поставлений товар за видатковою накладною №   21 від 20.02.2023.
60.          На підтвердження своїх доводів позивач надав, зокрема, видаткові накладі №   4 від 30.06.2021, №   30 від 04.08.2021, №   14 від 12.08.2022, №   35 від 30.11.2022, №   19 від 16.02.2023; №   20 від 17.02.2023, а також №   21 від 20.02.2023, які підписані відповідачем та скріплені його печаткою.
61.          Тобто за змістом доводів сторін спірним у цій справі є питання щодо наявності між сторонами господарських зобов`язань стверджуваною позивачем та не спростованою відповідачем поставкою продукції як підставою для виникнення у відповідача обов`язку здійснити оплату поставки.
62.          У зазначених скаржником постановах Верховного Суду від 04.11.2019 у справі №   905/49/15, від 29.11.2019 у справі №   914/2267/18, від 25.06.2020 у справі №   924/233/18 міститься правовий висновок, згідно з яким визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів. Отже, судам при розгляді справ, у яких необхідно досліджувати обставини поставки товару, слід з`ясовувати, крім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару. Зокрема, обставини здійснення перевезення товару, поставленого за спірними видатковими накладними, обставини зберігання та використання цього товару у господарській діяльності покупця, інші обставини, які будуть переконливо підтверджувати реальний рух активів, свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару та які давали б змогу встановити реальність здійснених господарських операцій.
63.          У постановах Верховного Суду від 26.12.2019 у справі №   911/2630/18, від 12.08.2019 у справі №   914/1979/18, від 15.08.2019 у справі №   914/1680/18 викладено позицію, згідно з якою важливо пам`ятати, що у справах про стягнення заборгованості судам слід встановлювати, в який період та в якому обсязі здійснена поставка товару з огляду на триваючий характер правовідносин сторін; чи було сплачено кошти за весь фактично поставлений товар за договором чи лише щодо його частини, і якщо так, то за які саме періоди; чи існували між сторонами до укладення спірного договору правовідносини з аналогічним предметом, і якщо так, то чи існувала заборгованість у відповідача за ними; чи здійснювалося при проведенні оплат зарахування у погашення раніше наявного боргу тощо.
64.          Так, Верховний Суд зазначає, що відмовляючи у задоволенні позову за наслідками нового розгляду цієї справи, суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки наданим до матеріалів справи доказам і доводам сторін у цій справі.
65.          Верховний Суд зазначає, що суд, задля забезпечення дотримання всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи зобов`язаний дослідити та встановити обставини, на які посилаються сторони на підтвердження своїх вимог та заперечень.
66.          Окрім цього, Суд зазначає, що ані місцевий господарський суд, ані суд апеляційної інстанції в повному обсязі не врахували висновків та вказівок Верховного Суду, викладених у постанові від 15.01.2025 у цій справі, які стали підставою для направлення справи на новий розгляд, чим порушили приписи частини п`ятої статті 310 та частини першої статті 316 ГПК України.
67.          Верховний Суд враховує, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
68.          Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
69.          З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 ГПК України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.
70.          У пунктах 1 - 3 частини першої статті 237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.
71.          Суд зауважує, що принцип "процесуальної рівності сторін" передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (рішення ЄСПЛ від 27.10.1993 у справі "DOMBO BEHEERB.V. v. THE NETHERLANDS").
72.          Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, господарські суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування такому відхиленню чи спростуванню, а також навести ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог статті 7 ГПК України щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.
73.          У рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово зверталося увагу на те, що в національному рішенні мають бути викладені причини, достатні для відповіді на фактичні та правові (матеріально-правові або процесуальні) доводи сторін у всіх суттєвих аспектах. Суди мають вивчити основні аргументи сторін (див. п. 67 рішення у справі "Бузеску проти Румунії", заява № 61302/00, п. 35 рішення у справі "Донадзе проти Грузії", заява № 74644/01). Отже, судове рішення з точки зору ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має дати відповіді на основні й важливі для сторони аргументи, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику. Якщо заява чи доказ, на який посилається сторона, є вирішальним для результату проваджень, він вимагає конкретної та прямої відповіді (рішення ЄСПЛ у справах "Руїс Торіха проти Іспанії", заява № 18390/91 (п. 30), "Хіро Балані проти Іспанії", заява № 18064/91) (п. 28).
74.          Верховний Суд звертає увагу на те, що із внесенням 17.10.2019 змін до ГПК України статтю 79 викладено у новій редакції, чим фактично впроваджено в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів". Зазначений стандарт підкреслює необхідність зіставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач. Тобто з уведенням у дію вказаного стандарту доказування необхідним є не надання достатньої кількості доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
75.          Іншими словами, тлумачення змісту статті 79 ГПК України свідчить, що на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
76.          Верховний Суд у ході касаційного перегляду судових рішень, неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини, з урахуванням поданих доказів, видається більш вірогідним, ніж протилежний (пункти 6.19, 6.20 постанови Верховного Суду від 04.02.2021 у справі № 910/11534/18). Подібний висновок викладений також у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/14//17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 07.07.2021 у справі № 916/2620/20).
77.          Суди попередніх інстанцій у цій справі не проаналізували суттєвих аргументів обох сторін, на надали належної правової оцінки їх доводам та наявним у матеріалах доказам, а також не навели мотивованого обґрунтування прийняття та/або відхилення наявних у справі доказів, якими сторони обґрунтовували свої вимоги та заперечення.
78.          За змістом статті 236 ГПК України судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
79.          Верховний Суд  звертає увагу на те, що хоча поняття "обґрунтованого" рішення не можна тлумачити як таке, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент учасників справи, а міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення, проте суд у будь-якому випадку, навіть без відображення окремих аргументів у своєму рішенні (якщо він вважає їх такими, що не впливають на правильне рішення спору або не відносяться до суті справи), повинен, під час розгляду справи, надати оцінку всім аргументам учасників справи в силу імперативних приписів статті 236 ГПК України, особливо тим, оцінка яких є необхідною для правильного вирішення спору.
80.          З огляду на викладене, висновок судів про наявність правових підстав для відмови в позові є передчасним, оскільки суди не врахували висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 15.01.2025 у цій справі, які слугували підставою для направлення справи на новий розгляд, не дослідили усіх обставин справи з наданням оцінки наявним у ній доказам, з якими пов`язане законне вирішення спору по суті, порушили принцип змагальності та стандарти доказування, тому ухвалені у справі судові рішення не можна вважати законними та обґрунтованими.
81.          Порушення судами норм процесуального права унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення цієї справи, та які не можуть бути усунуті Верховним Судом самостійно в силу меж розгляду справи судом касаційної інстанції (стаття 300 ГПК України).
82.          Беручи до уваги те, що спочатку суд першої інстанції, а потім і суд апеляційної інстанції допустили порушення норм матеріального та процесуального права, що унеможливило встановлення усіх фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а також враховуючи передбачені частиною другою статті 300 ГПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції, судові рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.
83.          Отже, визначені скаржником підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1 і 4 частини другої статті 287 ГПК України, отримали підтвердження під час касаційного провадження, що в розумінні пункту 1 частини третьої статті 310 цього Кодексу в сукупності з відсутністю всебічного, повного та об`єктивного дослідження судами зібраних у справі доказів є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень і передачі справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
84.          Стосовно доводів касаційної скарги в частині підстави касаційного оскарження судових рішень у цій справі, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України Верховний Суд зазначає таке.
85.          Відповідно до пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України, підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, зокрема, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
86.          Зі змісту вказаної норми вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.
87.          Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.
88.          Разом з цим, Верховний Суд вважає за необхідне зазначити, що з огляду на наведене вище у цій постанові та висновки Суду щодо невідповідності висновків судів попередніх інстанцій наведеним правовим висновкам Верховного Суду, що призвело до передчасності висновків судів попередніх інстанцій щодо відмови у задоволенні позову, колегія суддів вважає передчасними доводи касаційної скарги про необхідність формування правового висновку щодо застосування положень частини сьомої статті 180 ГК України у подібних правовідносинах.
89.          Враховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку про те, що касаційну скаргу Комунального підприємства "Коломия Екоагроліс" слід задовольнити частково, оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
90.          Відповідно до пункту 2 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
91.          Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.
92.          З огляду на викладене, Верховний Суд вбачає правові підстави для задоволення касаційної скарги Комунального підприємства "Коломия Екоагроліс" шляхом скасування оскаржуваних рішення і постанови та направлення справи на новий розгляд до місцевого господарського суду.
93.          Так, під час нового розгляду справи судам необхідно врахувати викладене у цій постанові, належним чином оцінити всі доводи сторін і надані ними докази, установити й дослідити фактичні обставини справи, які мають значення для її правильного вирішення, а також надати їм належну правову оцінку, та вжити всі передбачені законом заходи для всебічного, повного і об`єктивного розгляду цієї справи.

Розподіл судових витрат
94.          Оскільки справа направляється на новий розгляд до суду першої інстанції, розподіл судових витрат судом касаційної інстанції не здійснюється.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:
1.          Касаційну скаргу Комунального підприємства "Коломия Екоагроліс" задовольнити частково.
2.          Постанову Західного апеляційного господарського суду від 30.09.2025 і рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 29.05.2025 у справі №   909/66/24 скасувати.
3.          Справу №   909/66/24 направити на новий розгляд до Господарського суду Івано-Франківської області.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя                                                             О.   А.   Кролевець

Судді                                                                                           О.   М.   Баранець

                                                                                          О.   О.   Мамалуй