ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2025 року
м. Київ
справа № 176/2008/21
провадження № 61-4500св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Пророка В. В., 
Ситнік О. М.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - Комунальне некомерційного підприємства «Жовтоводська міська лікарня» Жовтоводської міської ради,

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Лобода Ілля Олександрович, на рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 17 серпня 2022 року і додаткове рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2022 року, ухвалені у складі судді Павловської І. А., та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року, ухвалену колегією у складі суддів Новікової Г. В., Гапонова А. В., Никифоряка Л. П.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Жовтоводська міська лікарня» Жовтоводської міської ради (далі - КНП «Жовтоводська міська лікарня») про визнання незаконними і скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення заробітної плати, зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди.
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона з 9 червня 2015 року працює 
в КНП «Жовтоводська міська лікарня». З 18 січня 2017 року її призначено виконуючим обов`язки заступника начальника з медичної частини Державного закладу «Спеціалізована медико-санітарна частина № 9 Міністерство здоров`я України».
29 грудня 2018 року Державний заклад «Спеціалізована медико-санітарна 
частина № 9 Міністерства охорони здоров`я України» реорганізований шляхом перетворення у КНП «Жовтоводська міська лікарня». 1 квітня 2019 року посаду «Заступник начальника з медичної частини» змінено на «Медичний директор» на підставі наказу відповідача № 116 від 28 березня 2019 року для приведення у відповідність до Національного класифікатора України ДК 003:2010 «Класифікатор професій», про що було здійснено відповідний запис № 35 у трудовій книжці.
З 30 травня 2018 року позивач перебувала у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.
1 листопада 2019 року вона достроково припинила відпустку та за пропозицією відповідача переведена на посаду лікаря-інфекціоніста кабінету інфекційних захворювань (далі - КІЗ) КНП «Жовтоводська міська лікарня», але тимчасово на період відпустки для догляду за дитиною основного працівника - ОСОБА_2 зі збереженням основного місця роботи на час переводу, про що зазначено 
в наказі № 141-ос від 31 жовтня 2019 року та у відповідній заяві від 2 жовтня 
2019 року.
1 лютого 2020 року внаслідок скорочення штату їй залишили 0,5 ставки посади лікаря-інфекціоніста КІЗ КНП «Жовтоводська міська лікарня».
З 1 червня 2020 року скорочено 0,5 посади лікаря-інфекціоніста поліклініки 
КІЗ КНП «Жовтоводська міська лікарня» та у зв`язку із виробничою необхідністю вона погодилася тимчасово працювати ще на 0,5 ставки лікарем-інфекціоністом лікарської консультативної комісії (далі - ЛКК).
Відповідач запропонував їй перекваліфікуватися на лікаря-рентгенолога та пройти курси спеціалізації за фахом «Рентгенологія», на що вона погодилася та успішно завершила курси за спеціалізацією «Рентгенологія». Наказом від 29 січня 
2021 року № 13-к/тр-ос ОСОБА_1 переведено з посади лікаря-інфекціоніста КІЗ та лікаря-інфекціоніста ЛКК на посаду лікаря-стажиста з рентгенології рентгенологічного відділення з 1 лютого 2021 року. При медичному огляді з`ясувалося, що стан її здоров`я не відповідає кваліфікаційним вимогам 
лікаря-рентгенолога, у зв`язку з чим 13 липня 2021 року її переведено на посаду лікаря-інфекціоніста інфекційного відділення на 0,5 ставки.
На 12 липня 2021 року на посаду медичного директора іншого працівника не призначено.
27 липня 2021 року вона звернулася із заявою про поновлення на посаді 
в.о. медичного директора на її основному місці роботи, на яке позивач повинна бути призначена після її виходу з відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також просила здійснити їй виплати втраченого заробітку 
з 1 лютого 2021 року.
З огляду на викладені обставини та з урахуванням вимог уточненого позову, просила: 
- визнати незаконним та відмінити наказ КНП «Жовтоводська міська лікарня» 
від 1 червня 2020 року № 62-к/тр-ос про переведення ОСОБА_1 на 0,5 ставки лікаря-інфекціоніста (лікаря ЛКК) поліклініки та на 0,5 ставки лікаря-інфекціоніста КІЗ поліклініки; 
- визнати незаконним та відмінити наказ КНП «Жовтоводська міська лікарня» 
від 29 січня 2021 року № 13-к/тр-ос про переведення ОСОБА_1 на посаду лікаря-стажиста з рентгенології рентгенологічного відділення; 
- поновити ОСОБА_1 на посаді виконуючого обов`язки медичного директора КНП «Жовтоводська міська лікарня»; 
- зобов`язати КНП «Жовтоводська міська лікарня» нарахувати та виплатити 
ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи 
з 1 лютого 2021 року, і до моменту її фактичного поновлення на посаді виконуючого обов`язки медичного директора, з урахуванням отриманого заробітку за фактично виконувану роботу за той самий період у КНП «Жовтоводська міська лікарня»;
- визнати незаконним пункт 2 наказу КНП «Жовтоводська міська лікарня» Жовтоводської міської ради від 18 березня 2022 року № 41-к/тр-ос «Про тимчасове переміщення на іншу роботу» в частині встановлення ОСОБА_1 - лікарю-інфекціоністу КІЗ поліклініки заробітної плати відповідно до тарифної ставки та з урахуванням надбавок і доплат, передбачених колективним договором підприємства з оплатою праці за фактично відпрацьований час;
- зобов`язати КНП «Жовтоводська міська лікарня» нарахувати та виплачувати ОСОБА_1 заробітну плату у розмірі не нижче середньої заробітної плати за попередньою роботою, починаючи з 21 березня 2022 року і до моменту завершення періоду її тимчасової роботи на посаді лікаря-інфекціоніста кабінету інфекційних захворювань; 
- визнати незаконним та відмінити наказ КНП «Жовтоводська міська лікарня» від 31 грудня 2021 року № 148-к/тр-ос про переведення ОСОБА_1 з 1 січня 
2022 року працюючою на умовах неповного робочого дня на 0,5 ставки; 
- визнати незаконним та відмінити наказ КНП «Жовтоводська міська лікарня» 
від 22 березня 2022 № 4-адм. про оголошення догани лікарю-інфекціоністу інфекційного відділення ОСОБА_1 ; 
- стягнути з КНП «Жовтоводська міська лікарня» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 95 000 грн; 
- стягнути з КНП «Жовтоводська міська лікарня» на користь ОСОБА_1 
21 200 грн у відшкодування судових витрат, а саме 1 200 грн сплаченого судового збору та 20 000 грн витрат на професійну правничу допомогу. 
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття
Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 17 серпня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано незаконним та скасовано наказ КНП «Жовтоводська міська лікарня» 
від 22 березня 2022 року № 4-адм. про оголошення догани лікарю-інфекціоністу інфекційного відділення ОСОБА_1 .
У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.
Стягнено з КНП «Жовтоводська міська лікарня» на користь ОСОБА_1 судові витрати, що складаються з 908 грн сплаченого судового збору та 2 222,22 грн витрат на професійну правничу допомогу. 
Додатковим рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2022 року стягнено з ОСОБА_1 на корить КНП «Жовтоводська міська лікарня» 7 555,55 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року апеляційні скарги ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 17 серпня 2022 року та додаткове рішення Жовтоводського міського суд Дніпропетровської області від 28 жовтня 2022 року залишено без змін.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання наказів про переведення позивача на інші посади та поновлення на посаді, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, мотивував своє рішення відсутністю порушень трудового законодавства відносно ОСОБА_1 оспорюваними нею наказами та відсутністю підстав для поновлення її на посаді медичного директора. 
Переведення ОСОБА_1 згідно з наказами КНП «Жовтоводська міська 
лікарня» № 62-к/тр-ос від 1 червня 2020 року, № 13-к/тр-ос від 29 січня 2021 року та № 148-к/тр-ос від 31 грудня 2021 року відбувалося виключно за її письмовою згодою та будь-яких порушень норм чинного законодавства під час її переведення суди попередніх інстанцій не встановили, тому дійшли висновку про відмову в задоволенні позовних вимог щодо їх скасування. 
Вирішуючи питання щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді виконуючої обов`язки медичного директора, місцевий суд, з висновками якого погодився апеляційний суд, вказав на безпідставність заявлених вимог, оскільки вона наказом № 141-ос від 31 жовтня 2019 року переведена на посаду лікаря-інфекціоніста кабінету інфекційних захворювань на підставі її заяви. При цьому питання щодо визнання вказаного наказу незаконним позивач не порушувала.
Відмовляючи у позові в частині нарухування та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в частинні визнання незаконним пункту 2 наказу КНП «Жовтоводська міська лікарня» від 18 березня 2022 року № 41-к/тр-ос «Про тимчасове переміщення на іншу роботу» та в частинні зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити заробітну плату в розмірі не нижче середньої заробітної плати за попередньою роботою, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності, оскільки позивач не надала жодного підтвердження зменшення її заробітної плати після переведення на іншу посаду.
Задовольняючи позов в частині визнання незаконним та скасування наказу КНП «Жовтоводська міська лікарня» від 22 березня 2022 року № 4-адм. про оголошення догани лікарю-інфекціоністу інфекційного відділення ОСОБА_1 , місцевий суд дійшов висновку про те, що при обранні виду стягнення роботодавець не врахував ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Також вказаний наказ про накладення на позивача дисциплінарного стягнення не відповідає вимогам трудового законодавства, зокрема, у ньому не зазначено, коли мало місце і в чому конкретно полягає порушення позивачем трудових обов`язків та не встановлено час вчинення дисциплінарного проступку.
Також суди попередніх інстанцій не встановили протиправних дій відповідача, в результаті яких, позивачу завдано моральну шкоду.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд першої інстанції, висновок якого підтримав суд апеляційної інстанції, виходив з пропорційності розміру задоволених позовних вимог.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
28 березня 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Лобода І. О., звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 17 серпня 2022 року, додаткове рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду 
від 28 лютого 2023 року, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Підставою касаційного оскарження рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 17 серпня 2022 року, додаткового рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2022 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року заявник вказує неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі № 654/941/17 (провадження № 61-576сво18), 
у постановах Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року 
у справі № 2-190/12 (провадження № 61-1684св22), від 3 листопада 2021 року 
у справі № 757/35116/19-ц (провадження № 61-1416св21), від 29 вересня 2021 року у справі № 335/6384/18 (провадження № 61-9272св21), від 17 листопада 2021 року у справі № 205/213/20 (провадження № 61-8522св21), від 20 липня 2021 року 
у справі № 922/2604/20, від 16 вересня 2020 року у справі № 638/6835/17-ц (провадження № 61-8211св20), від 6 травня 2020 року у справі № 615/947/18-ц (провадження № 61-4217св20) (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі № 654/941/17 (провадження № 61-576сво18) вказано: «Якщо роботодавець на момент призначення особи знав про кваліфікаційні вимоги, що є обов`язковими для виконання цієї роботи, і те, що особа займаній посаді не відповідає через відсутність спеціальної освіти, однак свідомо її призначив, то сам по собі факт відсутності документа про освіту не може бути у подальшому підставою для звільнення працівника за цим пунктом. Виявленою невідповідністю у такому разі може бути неякісне виконання робіт; неналежне виконання трудових обов`язків через недостатню кваліфікацію. На особу, яка є виконуючим обов`язки, поширюється трудове законодавство, гарантії забезпечення права на працю, у тому числі й можливість захисту від незаконного звільнення.».
У постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 638/6835/17-ц (провадження № 61-8211св20), від 6 травня 2020 року у справі № 615/947/18-ц (провадження № 61-4217св20) зазначено, що постанова суду апеляційної інстанції складається з мотивувальної частини із зазначенням мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу.
У постановах Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 2-190/12 (провадження № 61-1684св22), від 3 листопада 2021 року у справі № 757/35116/19 (провадження № 61-1416св21), від 29 вересня 2021 року у справі № 335/6384/18 (провадження № 61-9272св21), від 17 листопада 2021 року у справі № 205/213/20 (провадження № 61-8522св21), від 20 липня 2021 року у справі № 922/2604/20, в яких викладено висновки щодо того якими доказами встановлюється розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи та строку подання таких доказів.
Крім того, підставою касаційного оскарження судових рішень заявник визначає недослідження судами зібраних у справі доказів (пункт 4 частини другої 
статті 389 ЦПК України).
Вказує, що з 1 листопада 2019 року позивач не звільнялася з посади в.о. медичного директора. За наказами від 1 червня 2020 року № 62-к/тр-ос та від 31 грудня 
2021 року № 148-к/тр-ос у матеріалах справи відсутня її письмова згода на переведення, про наявність якої суди попередніх дійшли безпідставного висновку. У наказі від 1 червня 2020 року № 62-к/тр-ос вона не могла поставити підпис раніше від дати його видання шляхом підписання рапорту від 29 травня 2020 року.
Судом не взято до уваги, що наказ від 29 січня 2021 року № 13-к/тр-ос прийнято із порушенням статті 24 КЗпП України, згідно з якою забороняється укладення трудового договору з громадянином, якому за медичним висновком запропонована робота протипоказана за станом здоров`я. Зазначає, що до направлення її на курси зі спеціалізації з рентгенології відповідач був обізнаний про особливості стану її здоров`я, які для роботи лікарем-рентгенологом є недопустимими, тому твердження відповідача про приховування нею цього факту є помилковим. При цьому її не проінформовано про особливі вимоги щодо стану здоров`я для такої роботи, а попередній медичний огляд позивача мав відбутися до переведення її на посаду лікаря-стажиста з рентгенології рентгенологічного відділення, однак на проходження огляду її направили тільки в квітні 2021 року.
Наказ від 31 грудня 2021 року № 148-к/тр-ос прийнятий поза її волею та на вивільнену посаду одразу прийнято іншого співробітника КНП «Жовтоводська міська лікарня». Роботодавець віддав перевагу лікарю, який за фахом не являється лікарем-інфекціоністом, що вже працював на 1,0 ставки за своєю основною спеціальністю. Таким чином, відповідач грубо порушив принцип рівності трудових прав, закріплений у статті 21 КЗпП України.
Вона призначена на посаду виконуючою обов`язки заступника начальника з медичної частини, незважаючи на відсутність у неї документа про спеціальну освіту, і відповідач знав про кваліфікаційні вимоги, що є обов`язковими для виконання цієї роботи, до призначення її на цю посаду.
У чинному трудовому законодавстві відсутня пряма заборона стосовно тимчасового призначення працівника виконуючим обов`язки по вакантній посаді. Тому, на її думку, не можна розцінювати роз`яснення Держкомітету Ради Міністрів СРСР з питань праці та заробітної плати і Секретаріату ВЦРПС «Про порядок оплати тимчасового замісництва» від 29 грудня 1965 року №30/39 як основоположні і ґрунтувати на них висновки про порушення порядку призначення на посаду заступника начальника з медичної частина (медичного директора).
Суд апеляційної інстанції взагалі не розглянув апеляційну скаргу в частині доводів про незаконність пункту 2 наказу від 18 березня 2022 року № 41-к/тр-ос «Про тимчасове переміщення на іншу роботу» щодо встановлення позивачу заробітної плати відповідно до тарифної ставки та з урахуванням надбавок і доплат, передбачених колективним договором підприємства, з оплатою праці за фактично відпрацьований час, не перевірив такі доводи, не надав їм оцінки.
Вказує на те, що додаткове рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2022 року та постанова Дніпровського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року в частині перегляду додаткового рішення винесені з порушенням процесуального права, оскільки відповідач подав докази понесених витрат на професійну правничу допомогу з порушенням строку, встановленого частиною восьмою статті 141 ЦПК України, та без заяви про поновлення такого строку.
Позиція інших учасників 
3 травня 2023 року КНП «Жовтоводська міська лікарня» подало до Верховного Суду відзив на вказану касаційну скаргу, в якому просив залишити скаргу без задоволення. В обґрунтування вказує про безпідставність та необґрунтованість доводів скарги та законність оскаржуваних судових рішень.
Відзив поданий з дотриманням вимог, встановлених статтею 395 ЦПК України.
Провадження у суді касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 12 квітня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції. 
Ухвалою Верховного Суду від 19 березня 2025 року справу № 176/2008/21 призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій фактичні обставини справи 
Судами першої та апеляційної інстанцій з наказу № 64-ос від 8 червня 2015 року встановлено, що ОСОБА_1 прийнята на роботу до Державного 
закладу «Спеціалізована медико-санітарна частина №9 Міністерства охорони здоров`я України» на посаду завідувача інфекційного відділення - 
лікаря-інфекціоніста на період непрацездатності ОСОБА_3 .
З наказу № 05-ос від 17 січня 2017 року суди встановили, що лікар-інфекціоніст кабінету «Довіра» ОСОБА_1 за її заявою призначена виконуючою обов`язки заступника начальника з медичної частини Державного закладу «Спеціалізована медико-санітарна частина № 9 Міністерства охорони здоров`я України» з 18 січня 
2017 року до призначення заступника начальника з медичної частини 
у встановленому законодавством порядку.
Міністерством охорони здоров`я України не погоджено призначення ОСОБА_1 на посаду заступника начальника з медичної частини Державного закладу «Спеціалізована медико-санітарна частина № 9 Міністерства охорони здоров`я України» у зв`язку з невідповідністю кваліфікаційним вимогам до претендента на відповідну посаду.
У грудні 2018 року припинено юридичну особу - Державний заклад «Спеціалізована медико-санітарна частина № 9 Міністерства охорони здоров`я України» в результаті реорганізації шляхом перетворення в комунальне некомерційне підприємство «Жовтоводська міська лікарня» Жовтоводської міської ради. З 1 квітня 2019 року внесено зміни до штатного розпису, назву посади «Заступник начальника з медичної частини» змінено на «Медичний директор».
З наказу № 141-ос КНП «Жовтоводська міська лікарня» від 31 жовтня 2019 року суди встановили, що ОСОБА_1 на підставі її заяви переведено на посаду лікаря-інфекціоніста кабінету інфекційних захворювань з 1 листопада 2019 року на період відпустки ОСОБА_2 для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, до фактичного виходу на роботу ОСОБА_2 , зі збереженням основного місця роботи на час переведення.
Наказом КНП «Жовтоводська міська лікарня» № 62-к/тр-ос від 1 червня 2020 року ОСОБА_1 , лікаря-інфекціониста кабінету інфекційних захворювань, з 1 червня 2020 року працюючої лікарем-інфекціонистом поліклініки, переведено на 1,0 ставки, у тому числі: на 0,5 ставки лікаря інфекціоніста (ЛКК) поліклініки та 0,5 ставки лікаря-інфекціоніста кабінету інфекційних захворювань поліклініки, на період відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку ОСОБА_2 .
Суди встановили, що наказомКНП «Жовтоводська міська лікарня» № 13-к/тр-ос 
від 29 січня 2021 року ОСОБА_1 на підставі її заяви переведено з 1 лютого 
2021 року на посаду лікаря-стажиста з рентгенології рентгенологічного відділення на час проходження курсів спеціалізації.
З наказу КНП «Жовтоводська міська лікарня» № 148-к/тр-ос від 31 грудня 
2021 року судами встановлено, що ОСОБА_1 , лікаря-інфекціоніста інфекційного відділення, переведено з 1 січня 2022 року на умовах неповного робочого дня 
на 0,5 ставки лікаря-інфекціоніста в інфекційному відділенні. З наказом позивач ознайомлена 4 січня 2022 року.
Пунктом 2 наказу КНП «Жовтоводська міська лікарня» від 18 березня 
2022 року № 41-к/тр-ос «Про тимчасове переміщення на іншу роботу» встановлено 
ОСОБА_1 , лікарю-інфекціоністу кабінету інфекційних захворювань поліклініки, заробітну плату відповідно до тарифної ставки та з урахуванням надбавок і доплат, передбачених колективним договором підприємства, з оплатою праці за фактично відпрацьований час.
Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
Рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 17 серпня 2022 року та постанова Дніпровського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року не оскаржувалися заявником в частині задоволення позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу КНП «Жовтоводська міська лікарня» 
від 22 березня 2022 року № 4-адм., тому відповідно до вимог частини першої 
статті 400 ЦПК України вказані судові рішення в цій частині перегляду судом касаційної інстанції не підлягають.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. (частини друга і третя 
статті 400 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши правильність застосування норм матеріального права і додержання процесуального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд дійшов таких висновків.
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі статтею 2 КЗпП України працівник реалізує своє право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений 
статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.
Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно, сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено договір.
Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування 
(частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). 
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц 
(провадження № 14-446цс18).
Доводи касаційної скарги про те, що позивач не звільнялася з посади виконуючої обов`язки медичного директора, як правильно встановлено судами попередніх інстанцій, спростовуються встановленими судами обставинами, що підтверджені відповідними матеріалами справи, зокрема, заявою позивача від 2 жовтня 
2019 року та наказом КНП «Жовтоводська міська лікарня» № 141-ос від 31 жовтня 2019 року.
Аргументи заявника про те, що у матеріалах справи відсутня її письмова згода на переведення за наказами від 1 червня 2020 року № 62-к/тр-ос та від 31 грудня 
2021 року № 148-к/тр-ос, колегія суддів відхиляє, оскільки у вказаних наказах наявний підпис ОСОБА_1 про ознайомлення з ними. При цьому суди встановили, що позивач виконувала відповідні посадові обов`язки та не оспорювала їх у встановленому порядку, а відтак підстави для їх скасування відсутні.
Апеляційний суд надав обґрунтованому відповідь щодо законності наказу 
від 29 січня 2021 року № 13-к/тр-ос, яким позивача з 1 лютого 2021 року за її заявою переведено на посаду лікаря-стажиста з рентгенології і доводи касаційної скарги зводяться до дублювання мотивів апеляційної скарги, тому колегія суддів їх відхиляє.
У постанові від 27 січня 2020 року у справі № 654/941/17 
(провадження № 61-576сво18) Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду переглядав справу, у якій розірвання трудового договору відбулося згідно з пунктом 2 частини першої статті 40 КЗпП України. 
У справі, яка переглядається касаційним судом,  ОСОБА_1 не було звільнено, тому вказаний правовий висновок не підлягав врахуванню судами попередніх інстанцій.
Посилання в касаційній скарзі на відсутність мотивування у судовому рішенні суду апеляційної інстанції щодо відхилення доводів апеляційної скарги в частині незаконності пункту 2 наказу від 18 березня 2022 року № 41-к/тр-ос «Про тимчасове переміщення на іншу роботу», суд касаційної інстанції відхиляє, оскільки апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції щодо недоведення належними та допустимими доказами позову в цій частині і такий висновок заявник не спростував.
При цьому у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року 
у справі № 638/6835/17-ц (провадження № 61-8211св20), від 6 травня 2020 року 
у справі № 615/947/18-ц (провадження № 61-4217св20) від 20 липня 2021 року 
у справі № 922/2604/20 викладені висновки щодо застосування норм права за інших фактичних обставин, тому вони не є релевантними до обставин цієї справи.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться значною мірою до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень 
статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у рішенні Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 17 серпня 2022 року і постанові суду апеляційної інстанції від 28 лютого 2023 року, питання вмотивованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, судами першої та апеляційної інстанцій надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваній частині.
Встановивши відсутність підстав для поновлення позивача на посаді виконуючого обов`язків медичного директора та факт подальших переведень за відповідною її згодою, суди дійшли правильних висновків про відсутність підстав для збереження за позивачем посади виконуючого обов`язків медичного директора та відповідної оплати праці, враховуючи таку посаду.
Проте аргументи касаційної скарги в частині оскарження додаткового рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2022 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року в частині перегляду додаткового рішення, щодо їх ухвалення з порушення процесуального права знайшли своє підтвердження з огляду на таке.
Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.
Згідно з частинами першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
У постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 335/6384/18 (провадження № 61-9272св21), на яку посилається заявник у касаційній скарзі, застосовано правову позицію, викладену у постанові від 19 лютого 2020 року 
у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), в якій Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що вимога частини восьмої 
статті 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, які розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні. При цьому у своєму клопотанні про стягнення витрат на професійну правничу допомогу відповідач не порушував питання про поновлення пропущеного процесуального строку та не вказав про поважність причин його пропуску. За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про залишення відповідної заяви без розгляду
У справі, яка переглядається касаційним судом, встановлено, що рішення Жовтоводським міським судом Дніпропетровської області ухвалено 17 серпня 
2022 року. У відзиві на позовну заяву адвокат відповідача Абрамов В. В. заявив клопотання про стягнення з позивача понесених судових витрат на правничу допомогу, які планувалися у сумі 10 000 грн.
Із заявою про винесення додаткового рішення він звернувся 30 вересня 2022 року, тобто з пропуском строку, передбаченого частиною восьмою статті 141 ЦПК України. При цьому в поданій заяві не порушено питання про поновлення пропущеного процесуального строку та не вказано про поважність причин його пропуску.
Вирішуючи питання про відшкодування відповідачу понесених витрат на правничу допомогу, суд апеляційної інстанції на наведене уваги не звернув, не врахував, що відповідач не дотримався установленого процесуальним законом порядку пред`явлення до відшкодування таких витрат, правила частини восьмої 
статті 141 ЦПК України не застосував, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про ухвалення додаткового рішення.
За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про залишення відповідної заяви без розгляду
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 410 ЦПК України).
Рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду в частині перегляду рішення суду першої інстанції відповідають вимогам закону і підстав для їх скасування немає.
Відповідно до статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково й ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про скасування додаткового рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції у відповідній частині із залишенням заяви про відшкодування витрат на правничу допомогу без розгляду.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Лобода Ілля Олександрович, на рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 17 серпня 2022 року, додаткове рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року задовольнити частково.
Рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 17 серпня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року в частині залишення без змін рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Додаткове рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області 
від 28 жовтня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду 
від 28 лютого 2023 року в частині перегляду додаткового рішення скасувати, заяву Комунального некомерційного підприємства «Жовтоводська міська лікарня» Жовтоводської міської ради про ухвалення додаткового рішення залишити без розгляду.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді: 	І. М. Фаловська  В. М. Ігнатенко  С. О. Карпенко В. В. Пророк О. М. Ситнік