ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2026 року 
м. Київ

cправа № 910/2042/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Волковицька Н. О. - головуючий, Могил С. К., Случ О. В., 
секретар судового засідання - Мельникова Л. В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Реаль"
на рішення Господарського суду міста Києва від 28.07.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.10.2025 у справі
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Реаль"
до Київської міської ради,
за участю Подільської окружної прокуратури міста Києва,
про зобов`язання укласти договір.

У судовому засіданні взяли участь: прокурор - Одуденко А. В., представник позивача - Линдюк С. С. та представник відповідача - Поліщук М. В.

1. Короткий зміст позовних вимог і заперечень
1.1. У лютому 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Реаль" (далі - ТОВ "Реаль" та/або позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до Київської міської ради (далі - Міськрада та/або відповідач) про зобов`язання укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:90:137:0136 у відповідній редакції, викладеній у прохальній частині позовної заяви.
1.2. Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач неодноразово звертався до Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - Департамент земельних ресурсів) щодо передачі в оренду або викупу земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:90:137:0136, однак Департамент земельних ресурсів жодних дій щодо вирішення питання про передачу повивачу цієї земельної ділянки не вчинив. 
1.3. Відповідач проти позовних вимог заперечив, посилаючись на те, що позивач не набув права власності, права оренди чи права користування земельною ділянкою з кадастровим номером 8000000000:90:137:0136 на просп. Павла Тичини, 18 у Дніпровському районі м. Києва в установленому законом порядку. За поданням Департаменту земельних ресурсів Міськрада не приймала рішення про передачу цієї земельної ділянки у власність чи користування (оренду) будь-яким юридичним чи фізичним особам. Більше того, спірна земельна ділянка за функціональним призначенням належить до території зелених насаджень загального користування (уточнюється червоними лініями) та розташована в межах зони обмеження забудови за умови безпеки польотів і частково охоронної зони інженерних мереж та споруд, тому не може бути продана за таких умов, про що позивача було повідомлено листом Департаменту земельних ресурсів від 19.08.2024 № 057-11247.
2. Фактичні обставини справи, встановлені судами
2.1. Як свідчать матеріали справи та установили суди попередніх інстанцій, 12.04.2006 між Міськрадою (продавець) та ТОВ "Реаль" (покупець) укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до пункту 1.1 якого продавець на підставі рішення Міськради від 29.11.2005 № 546/3007 продав, а покупець купив земельну ділянку (кадастровий номер 8000000000:90:137:0062) площею 0,0524 га на просп. Павла Тичини,18 у Дніпровському районі м. Києва у межах, які перенесені в натуру (на місцевість) і зазначені у технічній документації земельної ділянки.
Вказаний договір купівлі-продажу земельної ділянки від 12.04.2006 посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербаковим В. З. та зареєстровано за № 235.
Позивач вказує, що на земельній ділянці з кадастровим номером 8000000000:90:137:0062 збудовано нежитлову будівлю під літ. "В", загальною площею 1178,3 кв. м, що знаходиться за адресою: просп. Павла Тичини, 18, м. Київ.
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 13.02.2024 № 365552590 вбачається, що ТОВ "Реаль" є власником нежитлової будівлі під літ. "В" загальною площею 1178,3 кв. м, що розташована за адресою: просп. Павла Тичини, 18, м. Київ.
Державну реєстрацію права власності на нерухоме майно проведено державним реєстратором Скляренко О. М. на підставі свідоцтва про право власності від 05.09.2014 № 26464221. 
Листом від 04.08.2015 № ЛПВ-8122 Департамент земельних ресурсів запропонував ТОВ "Реаль" розпочати процедуру викупу земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:90:137:0136 на просп. Павла Тичини, 18 у Дніпровському районі м. Києва шляхом подачі відповідного клопотання до Міськради, оскільки позивач є власником нерухомого майна, яке розташоване на земельній ділянці комунальної власності територіальної громади міста Києва.
Як вказує позивач, на земельній ділянці з кадастровим номером 8000000000:90:137:0136 на просп. Павла Тичини, 18 у Дніпровському районі м. Києва знаходиться нерухоме майно, яке належить на праві власності ТОВ "Реаль", зокрема: (1) загальною площею 66,1 кв. м - номер запису про право власності: 33854550, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1946118880000; (2) загальною площею 78,81 кв. м - номер запису про право власності: 22643302, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1368664280000; (3) загальною площею 200,29 кв. м - номер запису про право власності: 22643150, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1368656380000; (4) загальною площею 25,75 кв. м - номер запису про право власності: 22462966, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1368647680000; (5) загальною площею 22,55 кв. м - номер запису про право власності: 22592101, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1365743080000; (6) загальною площею 24,18 кв. м - номер запису про право власності: 22591472, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1365708480000; (7) загальною площею 25 кв. м - номер запису про право власності: 17390449, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майно: 1082081580000; (8) загальною площею 1178,3 кв. м - номер запису про право власності: 69086660, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 447333680000.
25.05.2016 Департаментом містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - Департамент містобудування та архітектури) надано ТОВ "Реаль" висновок № 6002/0/01/19-16, що експлуатація та обслуговування існуючого закладу громадського харчування з озелененням території загального користування за адресою: просп. Павла Тичини, 18, Дніпровський район м. Київ, загальною площею 0,1301 га відповідає містобудівній ситуації.
03.11.2016 Департаментом містобудування та архітектури надано ТОВ "Реаль" висновок № 16-0227-В про погодження проекту землеустрою, в якому зазначено, що Департамент містобудування та архітектури погоджує проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ТОВ "Реаль" для експлуатації та обслуговування існуючого закладу громадського харчування з озелененням території загального користування на просп. Павла Тичини, 18 у Дніпровському районі м. Києва і вважає за можливе використовувати надалі зазначену земельну ділянку для вказаних цілей за умови дотримання вимог пункту 3 статті 24 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності". При цьому одночасно зазначено, що рішенням Міськради про затвердження проекту відведення земельної ділянки окремим пунктом зобов`язано замовника виконати вимоги висновку, викладені у листі Департаменту містобудування та архітектури від 26.05.2016 № 6002/0/01/19-16.
Проте матеріали справи рішення Міськради про затвердження проекту відведення земельної ділянки не містять.
Судами попередніх інстанцій також встановлено, що у висновку про розгляд проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки від 04.01.2017 № 12/82-17 експерта державної експертизи Бондарук О. М. зазначено, що зауважень до проекту землеустрою щодо відведення ТОВ "Реаль" земельної ділянки загальною площею 0,1301 га для експлуатації та обслуговування існуючого закладу громадського харчування з озелененням території загального користування, що розташоване за адресою: просп. Павла Тичини, 18, Дніпровський район, м. Київ, немає, проект землеустрою - погоджено.
Із витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 26.04.2018 № НВ-0001502692018 вбачається, що 31.08.2017 Головним управлінням Держгеокадастру у м. Києві здійснено державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:90:137:0136 площею 0,1301 га за адресою: просп. Павла Тичини, 18, Дніпровський район, м. Київ; цільове призначення: 03.08 для будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування; категорія земель: землі житлової та громадської забудови; вид використання земельної ділянки: для експлуатації та обслуговування існуючого закладу громадського харчування з озелененням території загального користування; форма власності: інформація про зареєстроване право в Державному земельному кадастрі відсутня.
Державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:90:137:0136 здійснено на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок від 14.11.2016, виготовленого ФОП Холявко В. М.
Листом від 02.02.2018 № 057041-2426 Департамент земельних ресурсів повідомив позивача про опрацювання проекту землеустрою щодо відведення ТОВ "Реаль" земельної ділянки (оренда) загальною площею 0,1301 га для експлуатації та обслуговування загального користування на просп. Павла Тичини, 18 у Дніпровському районі м. Києва. Крім того, у листі наголошено, що для подальшого розгляду проекту землеустрою необхідно долучити до справи висновок про погодження проекту землеустрою, наданий експертом Бондарук О. М. від 04.01.2017 № 12/82-17, додати завдання на проектування та врахувати, що у витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку невірно вказана адреса земельної ділянки. До того ж, ТОВ "Реаль" повідомлено, що земельна ділянка входить до переліку зелених зон, зазначених у Програмі комплексного розвитку зеленої зони м. Києва до 2010 року та концепції формування зелених насаджень в центральній частині міста, затвердженою рішенням Міськради від 19.07.2005 № 806/3381, чинність якої продовжена в межі існуючого парку біля озера Тельбін. Відповідно до статті 51 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) земельні ділянки зелених зон належать до земель рекреаційного призначення. Згідно з вимогами статті 9 Закону України "Про державну експертизу землевпорядної документації" проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок рекреаційного призначення підлягають обов`язковій державній експертизі.
За результатами розгляду звернення ТОВ "Реаль" щодо можливості продажу земельної ділянки площею 0,1301 га (кадастровий номер 8000000000:90:137:0136) на просп. Павла Тичини, 18 у Дніпровському районі м. Києва Департамент земельних ресурсів листом від 06.01.2025 № 057-160 повідомив ТОВ "Реаль", що відповідно до Головного плану міста Києва та проекту планування його приміської зони на період до 2020 року, затвердженого рішенням Міськради від 28.03.2002 № 370/1804, земельна ділянка (кадастровий номер 8000000000:90:137:0136) на просп. Павла Тичини, 18 у Дніпровському районі м. Києва за функціональним призначенням належить до території зелених насаджень загального користування (уточнюється червоними лініями). Також зазначено, що земельна ділянка розташована в межах зони обмеження забудови за умови безпеки польотів та частково охоронної зони інженерних мереж та споруд. Згідно з частою четвертою статті 83 ЗК України земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:90:137:0136 не може бути продана за таких умов, про що ТОВ "Реаль" вже було повідомлено листом від 19.08.2024 № 057-11247.
За доводами позивача, 17.01.2025 ним надіслало на електронні адреси Міськради та Департаменту земельних ресурсів заяву щодо викупу земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:90:137:0136 (просп. Павла Тичини, 18, м. Київ) разом із проектом договору купівлі-продажу земельної ділянки.
Однак відповіді на цю заяву від Міськради не надходило. 
Враховуючи неодноразове звернення позивача до Департаменту земельних ресурсів щодо передачі в оренду або викупу спірної земельної ділянки, з огляду на невчинення Департаментом земельних ресурсів жодних дій для вирішення питання щодо передачі земельної ділянки позивач звернувся до суду з позовом до Міськради про зобов`язання укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:90:137:0136 у редакції згідно з прохальною частиною позовної заяви. 
3. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
3.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.07.2025 у справі № 910/2042/25 (суддя Бондарчук В. В.), залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 23.10.2025 (Сибіга О. М. - головуючий, судді: Гончаров С. А., Тищенко О. В.) у задоволенні позову відмовлено.
3.2. Судові рішення арґументовано тим, що земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:90:137:0136 на просп. Павла Тичини, 18 у Дніпровському районі м. Києва за функціональним призначенням належить до території зелених насаджень загального користування (уточнюється червоними лініями), розташована в межах зони обмеження забудови за умови безпеки польотів та частково охоронної зони інженерних мереж та споруд, тому в силу положень частини четвертої статті 83 ЗК України вона не може бути продана у приватну власність. Тобто суди виснували про законодавчо встановлену заборону щодо викупу спірної земельної ділянки. Разом із цим апеляційний господарський суд звернув увагу на те, що позивач відповідно до вимог земельного законодавства не позбавлений права на звернення до Міськради із заявою про передачу в оренду земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:90:137:0136 на просп. Павла Тичини, 18 у Дніпровському районі м. Києва, чого зроблено не було. 
4. Короткий зміст касаційної скарги і заперечень на неї
4.1. Не погоджуючись із рішенням Господарського суду міста Києва від 28.07.2025 та постановою Північного апеляційного господарського суду від 23.10.2025 у справі № 910/2042/25, ТОВ "Реаль" звернулося із касаційною скаргою, в якій просить скасувати ці рішення та постанову, зобов`язати укласти з ТОВ "Реаль" договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:90:137:0136.
4.2. Касаційне провадження у цій справі відкрито на підставі пунктів 1, 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України). 
4.3. На обґрунтування вказаних підстав касаційного оскарження скаржник наголошує, що:
- судами попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосовано норми права без урахування висновку у подібних правовідносинах, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 29.09.2020 у справі № 688/2908/16-ц;
- на сьогодні відсутня єдина правозастосовча практика Верховного Суду щодо правових наслідків ситуації, коли орган місцевого самоврядування спочатку пропонує особі викуп земельної ділянки, видає погодження та містобудівні висновки, а згодом безпідставно ухиляється від передачі земельної ділянки, не розглядає заяви та не надає рішення.
4.4. Подільська окружна прокуратура міста Києва у відзиві на касаційну скаргу просить оскаржувані рішення та постанову залишити без змін, а касаційну скаргу без задоволення.
5. Розгляд касаційної скарги і позиція Верховного Суду
5.1. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі та запереченнях на неї, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи викладене, касаційний господарський суд переглядає оскаржувані рішення та постанову в межах доводів і вимог касаційної скарги.
5.2. Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, Верховний Суд зазначає про таке.
Так, підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі стали, зокрема, положення пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України.
Згідно із вказаним пунктом підставою касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в такому випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Тобто відповідно до положень згаданої норми касаційний перегляд із наведених підстав може відбутися за наявності таких складових: 
1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; 
2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, який було сформульовано у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема і пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.
При цьому з-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими. 
Подібність правовідносин суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).
Не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми права, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.
Водночас суд касаційної інстанції зазначає, що слід виходити також із того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
Враховуючи наведене, проаналізувавши обставини правовідносин у цій справі та у справі № 688/2908/16-ц, на неврахуванні правових висновків у якій посилається скаржник у касаційній скарзі, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що правовідносини у порівнюваних справах не є подібними, а тому підстави для здійснення касаційного провадження у цій справі з покладенням в основу правових висновків із постанови суду касаційної інстанції, на яку посилається скаржник, відсутні з огляду на таке.
Як зазначалося вище, предметом спору у цій справі є зобов`язання укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки.
Разом із цим у справі № 688/2908/16-ц (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020) розглядався спір за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області, ОСОБА_2 , Шепетівської районної державної адміністрації Хмельницької області про визнання наказу про надання у користування земельної ділянки на умовах оренди протиправним та його скасування, визнання договору оренди землі недійсним і скасування рішення про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки.
Отже, у справі № 688/2908/16-ц на відміну від справи № 910/2042/25, що розглядається, спір виник, зокрема, між двома фізичними особами щодо набуття права користування однією і тією ж земельною ділянкою. Тому правовідносини у справі № 688/2908/16-ц та у справі № 910/2042/25, що розглядається, не є подібними, враховуючи відмінні обставини справи, підстави позову, а також суб`єктний склад сторін.
Водночас колегія суддів звертає увагу на те, що посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних у матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.
Зважаючи на викладене, доводи скаржника про неврахування висновків, викладених у вказаній постанові Великої Палати Верховного Суду, є безпідставними.
Суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку обставин, із яких виходили суди при вирішенні справи, а повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 925/698/16).
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц, Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 17.09.2020 у справі № 908/1795/19).
У свою чергу Верховний Суд є судом права, а не факту, тому, діючи у межах повноважень та порядку, визначених статтею 300 ГПК України, він не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку (постанови Верховного Суду від 03.02.2020 у справі № 912/3192/18, від 12.11.2019 у справі № 911/3848/15, від 02.07.2019 у справі № 916/1004/18). 
З огляду на викладене відсутні підстави вважати, що правовідносини у наведених скаржником справах є подібними із правовідносинами у справі, що переглядається у касаційному порядку, а тому Верховний Суд вважає за необхідне закрити касаційне провадження у цій частині на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України.
5.3. Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, Верховний Суд зазначає про таке.
Відповідно до пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Зміст зазначеної процесуальної норми свідчить про те, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.
Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України скаржник повинен обґрунтувати, в чому саме полягає неправильне застосування норми матеріального права чи порушення норми процесуального права, щодо якої відсутній висновок Верховного Суду (у чому саме полягає помилка судів попередніх інстанцій при застосуванні відповідних норм права та як саме ці норми права судами було застосовано неправильно). При цьому формування правового висновку не може ставитися в пряму залежність від обставин конкретної справи та зібраних у ній доказів і здійснюватися поза визначеними ГПК України межами розгляду справи судом касаційної інстанції.
Верховний Суд також зауважує, що для спростування будь-якого висновку, наведеного в оскаржуваних судових рішеннях, скаржник має навести не особисті міркування щодо законності та обґрунтованості цих судових рішень, а довести, який саме висновок Верховного Суду щодо застосування якої саме норми права у подібних правовідносинах не був врахований судами попередніх інстанцій з урахуванням встановлених ними обставин справи, від якого висновку необхідно відступити з наведенням обґрунтування такої необхідності та/або який висновок сформувати (пункт 183 постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.11.2023 у справі № 918/686/21).
Касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, наведених скаржником і які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.
Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства, закріплених у частині третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Верховний Суд зазначає, що скаржник, посилаючись на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, фактично окреслює лише межі правовідносин, в яких, на його думку, відсутній висновок суду касаційної інстанції. Більше того, попри твердження про необхідність формування висновку Верховного Суду, відповідач не наводить конкретної норми права, щодо якої необхідно сформувати такий висновок і який є релевантним до спірних правовідносин та встановлених обставин справи. 
Так, скаржник наголошує на необхідності формування висновку Верховного Суду щодо правових наслідків ситуації, коли орган місцевого самоврядування спочатку пропонує особі викуп земельної ділянки, видає погодження та містобудівні висновки, а згодом безпідставно ухиляється від передачі земельної ділянки, не розглядає заяви та не надає рішення. Іншими словами, окреслює лише питання, щодо якого, на його думку, відсутній висновок суду касаційної інстанції. Отже, обґрунтовуючи визначену ним підставу касаційного оскарження, встановлену пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник не зазначає, щодо якої саме конкретної норми права відсутній висновок про її застосування із конкретизацією правовідносин, у яких цей висновок відсутній, не зазначає, у чому полягає помилка судів попередніх інстанцій при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися. Водночас, ураховуючи принципи диспозитивності, рівності, змагальності та межі касаційного перегляду, закріплені у статті 300 ГПК України, Верховний Суд не наділений повноваженнями доповнювати касаційну скаргу міркуваннями, які скаржник не навів у її тексті, або самостійно визначати підставу касаційного оскарження або норму права, щодо якої відсутній висновок, а отже, і його формувати. Наведене свідчить про відсутність належного обґрунтування скаржником підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, що виключає наявність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень з цієї підстави.
Таким чином, колегія суддів вважає, що підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла підтвердження. 
Інших доводів у межах підстав касаційного оскарження, які б зумовлювали необхідність скасування оскаржених рішення та постанови, касаційна скарга не містить. 
6. Висновки Верховного Суду
6.1. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
6.2. За вказаних обставин касаційне провадження, відкрите відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, підлягає закриттю на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України.
6.3. Згідно з частиною першою статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
6.4. Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про закриття касаційного провадження за виключним випадком, передбаченим пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, а в іншій частині касаційного провадження - за виключним випадком, передбаченим пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, про відсутність підстав для скасування судових рішень із мотивів, викладених скаржником у касаційній скарзі.
7. Розподіл судових витрат
7.1. Судовий збір за подання касаційної скарги відповідно до статті 129 ГПК України покладається на скаржника.
Керуючись статтями 296, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:
Касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Реаль" на рішення Господарського суду міста Києва від 28.07.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.10.2025 у справі № 910/2042/25, відкрите за виключним випадком, передбаченим пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити.
В іншій частині касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Реаль" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 28.07.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.10.2025 у справі № 910/2042/25 залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Головуючий Н. О. Волковицька

Судді С. К. Могил

О. В. Случ