УХВАЛА

14 січня 2026 року
м. Київ
справа № 910/4258/25
провадження № 12-56гс25
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Ємця А. А., 
суддів Банаська О. О., Білоконь О. В., Булейко О. Л., Воробйової І. А., Гімона М. М., Губської О. А., Кишакевича Л. Ю., Короля В. В., Кравченка С. І., Кривенди О. В., Мазура М. В., Мартєва С. Ю., Пількова К. М., Погрібного С. О., Стефанів Н.С., Стрелець Т. Г., Ткача І. В., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Шевцової Н. В.,
перевіривши наявність підстав для передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду справи 
за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Протасів яр»
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.09.2025 (колегія суддів: Тищенко О. В. (головуюча), Сибіга О. М., Гончаров С. А.)
у справіза позовом заступника Генерального прокурора в інтересах держави
до Київської міської ради і Товариства з обмеженою відповідальністю «Протасів яр»
про усунення перешкод, визнання незаконними та скасування рішень, скасування державної реєстрації та зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИЛА:
1. 04.04.2025 заступник Генерального прокурора (далі - прокурор), діючи в інтересах держави, звернувся до господарського суду з позовом до Київської міської ради (далі - Київрада, відповідач-1) і Товариства з обмеженою відповідальністю «Протасів яр» (далі - ТОВ «Протасів яр», відповідач-2), в якому просив усунути перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва у користуванні та розпорядженні землями загального користування населеного пункту в урочищі Протасів Яр у м. Києві, на яких облаштовано парк культури та відпочинку «Протасів Яр», шляхом:
- визнання незаконними та скасування рішень Київради: 
від 02.10.2001 № 37/1471 «Про внесення доповнень до рішення Київської міської ради від 17.06.1999 № 284/385 "Про заходи щодо впорядкування земельних відносин у м. Києві"» в частині доповнення переліку рішень, які втратили чинність, рішенням виконавчого комітету Київської міської Ради депутатів трудящих від 31.05.1966 № 763/а;
від 15.07.2004 № 424/1834 «Про передачу земельних ділянок товариству з обмеженою відповідальністю "Протасів яр" для будівництва житлового комплексу з об`єктами соціально-культурного та побутового призначення в кварталі вулиць Волгоградської, Докучаєвської, Протасів Яр, Солом`янської та в кварталі вулиць Протасів Яр, Миколи Амосова і Солом`янської у Солом`янському районі м. Києва» (далі - оспорювані рішення Київради);
- скасування державної реєстрації права приватної власності ТОВ «Протасів яр» на земельні ділянки з кадастровими номерами 8000000000:72:213:0031 площею 1,600197 га та 8000000000:72:210:0033 площею 14,8702 га з припиненням такого права (далі - спірні земельні ділянки);
- скасування державної реєстрації в Державному земельному кадастрі спірних земельних ділянок з припиненням речових прав ТОВ «Протасів яр»;
- зобов`язання ТОВ «Протасів яр» повернути спірні земельні ділянки, які розташовані в межах озеленених територій загального користування, територіальній громаді міста Києва.
2. Господарський суд міста Києва ухвалою від 10.04.2025 позов залишив без руху. Встановив прокурору строк для усунення недоліків позовної заяви - протягом 10 днів з дня вручення ухвали та спосіб їх усунення, а саме: надати суду (1) оцінку (експертно-грошову оцінку земельної ділянки) спірних земельних ділянок, здійснену в порядку, визначеному законом, чинну на дату подання позовної заяви, (2) документи, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірних земельних ділянок, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) яких здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, (3) докази доплати судового збору у встановлених законом розмірі та порядку (на платіжні реквізити Господарського суду міста Києва).
3. Суд першої інстанції дійшов висновку, що позовна заява подана прокурором без додержання вимог, викладених у пункті 3 частини третьої статті 162 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) та частині шостій статті 164 цього Кодексу зі змінами згідно із Законом України від 12.03.2025 № 4292-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилання захисту прав добросовісного набувача» (далі - Закон № 4292-ІХ), який набрав чинності 09.04.2025, що є підставою для залишення позовної заяви без руху відповідно до частини першої статті 174 ГПК України.
4. Висновки суду в частині недодержання прокурором вимог частини шостої статті 164 ГПК України обґрунтовані тим, що метою звернення до суду з цим позовом є захист прав територіальної громади міста Києва шляхом вилучення з приватної власності майна у добросовісного набувача, а законодавець у Законі № 4292-ІХ (з урахуванням Прикінцевих та перехідних положень) регламентував порядок звернення органів державної влади, органів місцевого самоврядування або прокурорів до суду з позовами, направленими на витребування майна з приватної власності інших осіб, шляхом визначення спеціального порядку звернення, що включає забезпечення прав відповідача через внесення депозиту у розмірі вартості майна, який буде спрямований на відшкодування вартості майна у разі задоволення позову (відповідно до доповнених новими положеннями, зокрема, статей 390, 391 Цивільного кодексу України [далі - ЦК України], статей 164, 174 ГПК України).
5. 18.04.2025 прокурор подав до суду першої інстанції заяву про усунення недоліків позовної заяви, до якої долучив докази доплати судового збору у встановлених законом розмірі та порядку (на платіжні реквізити Господарського суду міста Києва). 
6. Водночас у заяві прокурор заперечив щодо вимоги суду надати інші документи задля виконання положень частини шостої статті 164 ГПК України, вважаючи, що названу статтю процесуального закону у цьому випадку слід застосовувати в редакції, чинній на час вчинення окремої процесуальної дії - звернення прокурора з позовом до суду (частина третя статті 3 ГПК України). Як зауважив прокурор, стаття 164 ГПК України в згаданій редакції складалася лише з п`яти частин, що не містили вимоги додавати до позову про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь, зокрема, територіальної громади документи, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви. Таку вимогу законодавець закріпив в частині шостій, доповнивши нею статтю 164 ГПК України згідно із Законом № 4292-ІХ, який набрав чинності 09.04.2025, а отже після 04.04.2025 (день звернення з позовом), при цьому у Прикінцевих та перехідних положеннях не передбачив зворотної дії в часі для цієї норми процесуального права. 
7. Господарський суд міста Києва ухвалою від 24.04.2025 позовну заяву визнав неподаною та повернув її прокурору відповідно до частини четвертої статті 174 ГПК України, оскільки у строк до 21.04.2025 прокурор не усунув усіх недоліків позовної заяви, на які звертав увагу суд, залишаючи її без руху.
8. Суд першої інстанції виходив з того, що прокурор не довів відсутність підстав для покладення на нього обов`язку щодо надання суду документів задля виконання частини шостої статті 164 ГПК України.
9. Суд зазначив, що відповідні норми Закону № 4292-ІХ (з урахуванням Прикінцевих та перехідних положень) мають компенсаційний та забезпечувальний характер, є обов`язковими для застосування у справах, в яких суд першої інстанції не ухвалив рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання ним (Законом) чинності. Тому внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості спірного майна на депозитний рахунок суду є необхідною умовою для подальшого розгляду справи про витребування майна у добросовісного набувача, оскільки невчинення таких дій унеможливлює винесення позитивного рішення у справі та, як наслідок, поновлення порушеного права держави або територіальної громади, за захистом якого звернувся прокурор. Отже, суд очікує від прокурора вчинення обов`язкових дій, спрямованих виключно на гарантування дотримання порядку розгляду спору й захист прав інших учасників справи за наслідками її розгляду, та з огляду на предмет позову - обґрунтовано зобов`язав прокурора здійснити передбачені Законом дії з метою забезпечення подальшого розгляду справи та додержання балансу інтересів сторін, зокрема, шляхом реалізації визначеного новою редакцією статті 390 ЦК України порядку. 
10. Також суд дійшов висновку, щовін позбавлений можливості встановити добросовісність набувача на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі. Оскільки зазначена обставина залишатиметься невизначеною до закінчення розгляду справи та ухвалення судом рішення по суті спору, суд має вжити всіх заходів з метою захисту прав відповідача-2 як потенційно добросовісного набувача.
11. Північний апеляційний господарський суд постановою від 17.09.2025 ухвалу суду першої інстанції від 24.04.2025 скасував, а матеріали справи повернув місцевому господарському суду для вирішення питання щодо відкриття провадження за позовною заявою. 
12. Апеляційний господарський суд виснував, що суд першої інстанції помилково залишив позовну заяву без руху з підстав недодержання прокурором частини шостої статті 164 ГПК України і надалі хибно визнав неподаною та повернув прокурору позовну заяву на підставі частини четвертої статті 174 цього Кодексу, оскільки з огляду на приписи частини третьої статті 3 ГПК України положення статті 164 цього Кодексу підлягають застосуванню в редакції, чинній на час вчинення окремої процесуальної дії - звернення прокурора з позовом до суду, тобто станом на 04.04.2025, коли ця стаття не містила частини шостої, яка внесена до цього Кодексу Законом № 4292-ІХ, який набрав чинності лише 09.04.2025, без нормативного встановлення її зворотної дії в часі, що випливає з аналізу приписів статті 5 ЦК України у взаємозв`язку з пунктами 2, 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону.
13. Разом з цим суд апеляційної інстанції вважав передчасними висновки суду першої інстанції про відсутність можливості встановити добросовісність набувача на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі, зазначивши, що прокурор, звертаючись з позовом, заявив вимогу про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні нерухомим майном шляхом, зокрема, зобов`язання відповідача-2 повернути ці земельні ділянки територіальній громаді м. Києва. Отже, цій позовній вимозі суд має надати оцінку під час розгляду справи, при цьому суд не наділений повноваженнями визначати спосіб захисту порушеного права або його правове регулювання на стадії відкриття провадження, адже саме позивач наділений правом на звернення та обов`язком визначення способу захисту.
14. У поданій касаційній скарзі ТОВ «Протасів яр», посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального (статті 5 ЦК України) та порушення ним норм процесуального права (частини третьої статті 3, частини шостої статті 164 ГПК України), просить скасувати постанову апеляційного суду від 17.09.2025, а ухвалу суду першої інстанції від 24.04.2025 залишити без змін.
15. На думку скаржника:
- вимога щодо внесення грошових коштів на депозитний рахунок суду є однією з умов та відноситься до порядку компенсації, встановленого зміненою статтею 390 ЦК України, яка відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону № 4292-ІХ має зворотну дію в часі, тому приписи частини шостої статті 164 ГПК України поширюються на позов прокурора попри подання його 04.04.2025; 
- зворотна дія в часі частини шостої статті 164 ГПК України прямо передбачена в Законі, яким її було введено до законодавчого регулювання, ця норма не суперечить статті 58 Конституції України та її ретроспективне застосування відповідає закріпленим у статті 5 ЦК України принципам, а протилежні висновки суду апеляційної інстанції про те, що частина шоста статті 164 ГПК України не має зворотної дії у часі та може застосовуватися виключно як норма прямої дії з огляду на сукупний аналіз статті 5 ЦК України та пунктів 2, 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 4292-ІХ, є неправильними, зроблені без урахування правових позицій Верховного Суду у постановах від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16 та від 27.08.2025 у справі № 911/248/21 (911/1940/23) щодо питання застосування статті 5 ЦК України;
- спір перебував на стадії вирішення питання щодо наявності підстав для відкриття провадження за позовом прокурора та рішення про витребування майна ще не ухвалене, що відповідає умовам пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 4292-ІХ для застосування частини шостої статті 164 ГПК України за принципом зворотної дії;
- посилання апеляційного господарського суду на загальну норму, передбачену частиною третьою статті 3 ГПК України, суперечить спеціальній нормі частини шостої статті 164 цього Кодексу, яка передбачена Законом № 4292-ІХ, нівелює положення пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень щодо зворотної дії Закону в часі, не відповідає завданню цього нормативного акта;
- незважаючи на мету прокурора ухилитися у своєму позові від розмежування двох взаємовиключних способів захисту (негаторного та віндикаційного позову) шляхом поєднання в ньому вимог щодо усунення перешкод у користуванні та розпорядженні спірними земельними ділянками (ознаки негаторного позову) та щодо припинення права власності на нерухоме майно та повернення його територіальній громаді міста Києва (ознаки віндикаційного позову), вимоги щодо припинення права власності відповідача-2 на спірні земельні ділянки та повернення їх є вимогами про витребування майна і кваліфікація цих вимог таким чином не потребує доказування та може бути здійснена судом під час відкриття провадження у справі. Тому прокурор, звертаючись з позовом, вимоги якого полягають у витребуванні майна, зобов`язаний дотримуватися положень частини шостої статті 164 ГПК України, про що правильно виснував суд першої інстанції.
16. Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду (далі - КГС ВС) ухвалою від 04.11.2025 відкрив касаційне провадження у цій справі та постановив здійснювати перегляд оскаржуваного судового рішення у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, а ухвалою від 01.12.2025 - з власної ініціативи передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстав, передбачених частинами третьою та п`ятою статті 302 ГПК України (далі - ухвала про передачу).
17. Мотивуючи наявність підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, визначеної частиною п`ятою статті 302 ГПК України, колегія суддів вказала на наявність виключної правової проблеми у справі щодо комплексного застосування статті 164 ГПК України як норми процесуального права та статей 390, 391 ЦК України як норм матеріального права, яка може бути сформульована таким чином:
1) чи підлягає застосуванню частина шоста статті 164 ГПК України у чинній редакції до позовів, поданих з дотриманням вимог статті 164 ГПК України у редакції, чинній станом на дату звернення з відповідним позовом до суду, з урахуванням того, що вказана стаття є нормою процесуального права?
2) у разі, коли з позовом про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади звертається прокурор як самостійний позивач:
- яким чином має діяти прокурор, виконуючи вимоги частини шостої статті 164 ГПК України про необхідність долучення до позову оцінки (експертно-грошової оцінки земельної ділянки) вартості спірного майна, з урахуванням того, що відповідно до частини другої статті 11 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» замовниками оцінки майна можуть бути особи, яким зазначене майно належить або в яких майно перебуває на законних підставах, а також ті, які замовляють оцінку майна за дорученням зазначених осіб, однак прокурор не є власником спірного об`єкта?
- Законом № 4292-ІХ передбачено компенсацію добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна безпосередньо органом державної влади або органом місцевого самоврядування, оцінка якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви. Тому, чи має саме прокурор як самостійний позивач, а не вищевказані органи, здійснювати компенсацію вартості нерухомого майна та, відповідно, вносити на депозитний рахунок суду грошові кошти у розмірі вартості спірного майна на виконання вимог частини шостої статті 164 ГПК України?
3) чи підлягає застосуванню частина шоста статті 164 ГПК України у чинній редакції у разі подання органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором позовної заяви про витребування нерухомого майна на підставі статті 387 ЦК України (у недобросовісного набувача)?
4) чи підлягає застосуванню частина шоста статті 164 ГПК України у чинній редакції у разі подання позову про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача не органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором, а державним підприємством, установою, організацією тощо, які є володільцем спірного майна на праві оперативного управління або господарського відання?
18. Формулюючи вказані питання в контексті виключної правової проблеми, колегія суддів зазначила, що 09.04.2025 набрав чинності Закон № 4292-ІХ, відповідно до якого:
статтю 164 ГПК України доповнено частиною шостою (абзац 1 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень): «У разі подання органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором позовної заяви про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади до позову додаються документи, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви»;
частину другу статті 174 ГПК України - абзацом третім (абзац 2 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень): «Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави невнесення у визначених законом випадках на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, суд у такій ухвалі зазначає про обов`язок позивача внести відповідну грошову суму»;
статтю 390 ЦК України - частиною п`ятою (стаття 3 Закону): «5. Суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві.
Суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади.
Держава чи територіальна громада, яка на підставі рішення суду компенсувала добросовісному набувачеві вартість майна, набуває право вимоги про стягнення виплачених грошових коштів як компенсації вартості майна до особи, з вини якої таке майно незаконно вибуло з володіння власника. Порядок компенсації, передбачений цією частиною, не застосовується щодо об`єктів приватизації, визначених Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду". 
Для цілей цієї статті під вартістю майна розуміється вартість майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви»;
статтю 391 ЦК України - частиною другою (стаття 4 Закону): «Якщо органом державної влади або органом місцевого самоврядування, незалежно від того, чи мав такий орган відповідні повноваження, вчинялися будь-які дії, спрямовані на відчуження майна, в результаті яких набувачем такого майна став суб`єкт права приватної власності, спори щодо володіння та/або розпоряджання, та/або користування таким майном відповідним органом державної влади або органом місцевого самоврядування вирішуються на підставі статей 387 і 388 цього Кодексу».
19. Аналіз вказаних норм свідчить, що за наслідками розгляду справи про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади суд виносить рішення про витребування майна виключно за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. При цьому, приймаючи рішення про витребування майна, суд вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві. Перерахування грошових коштів здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади.
20. Повертаючи позовну заяву прокурора, суд першої інстанції виходив з того, що внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості спірного майна на депозитний рахунок суду є обов`язковою умовою для подальшого розгляду справи про витребування майна у добросовісного набувача; невчинення таких дій унеможливлює винесення позитивного рішення у справі та, як наслідок, поновлення порушеного права держави або територіальної громади, за захистом якого звернувся прокурор; норми, які зобов`язують вносити вартість спірного нерухомого майна на депозитний рахунок суду, мають компенсаційний та забезпечувальний характер, оскільки їхньою метою є захист порушених прав усіх учасників спірних правовідносин, зокрема й добросовісного набувача; компенсація вартості витребуваного майна матиме місце у випадку задоволення позову та вилучення майна з володіння набувача, який є добросовісним, а позивач (держава або територіальна громада) отримує право зворотної вимоги до особи, з вини якої таке майно незаконно вибуло з володіння власника.
21. Апеляційний суд зі свого боку дійшов висновку, що норми ГПК України слід застосовувати в редакції, чинній на час вчинення окремої процесуальної дії - звернення прокурора з позовом до суду, тобто станом на 04.04.2025, коли стаття 164 ГПК України не містила частину шосту, яка внесена до зазначеного Кодексу та набрала чинності лише 09.04.2025; приписи пунктів 2, 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 4292-ІХ не містять нормативного встановлення зворотної дії у часі саме частини шостої статті 164 ГПК України. При цьому суд апеляційної інстанції послався на частину третю статті 3 ГПК України, відповідно до якої судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
22. Колегія суддів, покликаючись в ухвалі про передачу на приписи частини першої статті 58 Конституції України та рішення Конституційного Суду України щодо офіційного її тлумачення від 13.05.1997 № 1-зп/1997, від 09.02.1999 № 1-рп/99, а також положення статті 5 ЦК України, висловилася, що під зворотною (ретроактивною) дією акта розуміється поширення його дії на відносини, що виникли до набрання ним чинності. Існує два випадки зворотної дії визначених у законодавстві норм: 1) коли акт законодавства пом`якшує або скасовує відповідальність; 2) якщо законодавець встановлює спеціальні випадки зворотної дії актів законодавства. Надання зворотної дії в часі законам та нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті. 
23. Відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 4292-ІХ положення цього Закону мають зворотну дію в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом, а також у частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права щодо: 
1) нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до дня набрання чинності цим Законом; 
2) нерухомого майна, щодо якого на момент його передачі першому набувачеві законом не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності і дата його передачі першому набувачеві передує дню набрання чинності цим Законом.
24. Отже, колегія суддів звернула увагу, що прослідковується причинно-наслідковий зв`язок між необхідністю внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна (доповнена Законом № 4292-IX частиною шостою стаття 164 ГПК України) та умовами і порядком їх компенсації (доповнена Законом № 4292-IX частиною тринадцятою стаття 238 ГПК України, частиною п`ятою стаття 390 ЦК України) при ухваленні рішення судом першої інстанції.
25. Разом з тим КГС ВС вважає, що аналіз змісту положень Закону № 4292-ІХ дозволяє зробити висновок, що законодавець надав зворотну дію лише окремим положенням вказаного Закону: 
1) зворотна дія відповідним нормам матеріального права (статті 390, 391 ЦК України) щодо умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна у справах про витребування майна у добросовісного набувача встановлена лише щодо справ, які розглядаються судами першої інстанції, до дня ухвалення судом рішення; 
2) з урахуванням змісту частини третьої статті 3 ГПК України таке зворотне застосування не допускається для норм процесуального права (стаття 164 ГПК України) у разі прийняття судом першої інстанції справи до свого провадження до набрання чинності Законом № 4292-ІХ.
26. З огляду на зазначене, на переконання колегії суддів, у питанні комплексного застосування статті 164 ГПК України як норми процесуального права та статей 390, 391 ЦК України як норм матеріального права наявна виключна правова проблема (пункт 17 цієї ухвали), яка до того ж характеризується кількісними та якісними ознаками, адже: 
- у судах всіх інстанцій цивільної та господарської юрисдикції перебуває велика кількість аналогічних справ про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади за позовами прокурорів, які звернулися до суду як самостійні позивачі до набрання чинності Законом № 4292-ІХ, зокрема, справи господарської юрисдикції № 675/401/20, № 910/16067/24, № 924/296/25, № 922/813/21, № 10/Б-711 (921/681/24), № 914/1603/24, № 906/233/25, № 921/252/23, № 904/5764/23 (911/114/22);
- вирішення правової проблеми, яка стосується зворотної дії у часі положень частини шостої статті 164 ГПК України, сприятиме правильному розгляду такої категорії спорів та формуванню однозначної практики судів з цього питання, зокрема, щодо порядку застосування вимог вказаної норми процесуального закону при зверненні прокурорів в інтересах держави з позовними заявами про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади - у разі подання таких позовів до набрання чинності Законом № 4292-ІХ.
27. Обґрунтовуючи наявність підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, визначеної частиною третьою статті 302 ГПК України, колегія суддів вказала, що КГС ВС у постанові від 13.08.2025 у справі № 927/432/19 погодився з висновком апеляційного суду, який, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову про витребування майна, застосував положення ЦК України, чинні на дату винесення постанови, з огляду на набрання чинності 09.04.2025 Законом № 4292-ІХ, оскільки його відповідні норми щодо неможливості витребування майна у добросовісного набувача мають зворотну дію в часі.
28. Такий же підхід щодо можливості зворотного застосування Закону № 4292-ІХ судом касаційної інстанції підтриманий та застосований Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду (далі - КЦС ВС) у постановах від 13.08.2025 у справі № 453/508/23, від 20.08.2025 у справі № 461/4367/23, від 27.08.2025 у справі № 570/5006/21, від 24.09.2025 у справі № 953/19731/20.
29. Проте колегія суддів щодо спірного питання вважає, що законодавець у Законі № 4292-ІХ надав зворотну дію в часі лише окремим його положенням; зокрема, з урахуванням змісту частини третьої статті 3 ГПК України таке зворотне застосування не допускається для норм процесуального права (статті 164 ГПК України) у разі прийняття судом першої інстанції справи до свого провадження до набрання чинності Законом № 4292-ІХ, а тому наявні підстави для відступу від висновків щодо можливості ретроспективного застосування Закону № 4292-ІХ в цілому, який набув чинності після подання до суду позовів про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади у справах, в яких суд першої інстанції не ухвалив рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом. 
30. Велика Палата Верховного Суду не вбачає наявності підстав для передачі справи на її розгляд з огляду на таке.
Щодо виключної правової проблеми
31. Виключна правова проблема - це фундаментальна, системна суперечність у праві, зумовлена нечіткістю, оціночністю або недоліками законодавства, що призводить до неоднакового застосування одних і тих же норм різними судами / судами різних юрисдикцій до схожих ситуацій, особливо коли йдеться про порушення основоположних прав, і потребує вирішення вищим судом для формування правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права, що й становить мету вирішення виключної правової проблеми.
32. Водночас виключна правова проблема - це не будь-яке складне чи дискусійне правове питання, адже сам факт наявності складного питання чи певної неузгодженості у судовій практиці ще не означає автоматичного існування фундаментальної, системної суперечності у праві.Не є виключною правовою проблемою й правове питання, відповідь на яке є настільки ясною і чіткою, що вона може бути знайдена без будь-яких проблем.
33. Велика Палата Верховного Суду уже не раз наголошувала, що під час тлумачення поняття «виключна правова проблема» необхідно виходити з кількісних та якісних показників, які можуть її становити.
34. За кількісним показником виключна правова проблема зазвичай виникає не в одній правовій ситуації, а в невизначеній кількості проваджень, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. 
35. Разом з тим наявність кількісного показника саме по собі не є єдиним та достатнім критерієм визначення існування виключної правової проблеми, тому треба враховувати й якісні показники, які становлять змістовий та процедурний критерії. 
36. За змістовим критерієм виключна правова проблема полягає, зокрема, у відсутності сталої судової практики, необхідності застосування інституту аналогії, необхідності здійснення судового тлумачення норм закону. За процедурним критерієм виключна правова проблема може мати місце за відсутності, неефективності або вичерпаності національних процесуальних механізмів її вирішення іншим способом, окрім як використання повноважень Великої Палати Верховного Суду. 
37. Так, частина п`ята статті 302 ГПК України надає право суду, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, у разі висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
38. Закріплений у названій нормі процесуального закону інститут передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду покликаний вирішувати найбільш складні системні проблеми, які не можуть бути об`єктивно врегульовані на нижчих рівнях судової системи чи в межах стандартної касаційної процедури (коли застосування норми права залежить від суб`єктивної оцінки судді, коли є розбіжності в правових позиціях різних касаційних судів, що потребують використання повноважень Великої Палати Верховного Суду, коли існуюча судова практика є хибною або не відповідає сучасному розумінню права тощо). 
39. Для досягнення цілей, визначених частиною п`ятою статті 302 ГПК України, суд, який розглядає справу в касаційному порядку, зокрема, у складі колегії, має чітко продемонструвати відсутність, суперечливість, неповноту, невизначеність або неефективність правового регулювання певних ситуацій, повиненобґрунтувати та довести наявність виключної правової проблеми, що вимагає не просто констатації факту, а ретельного формулювання самої проблеми та наведення переконливих аргументів, що свідчать про її виключність.
40. Предметом позову в цій справі є вимоги прокурора в інтересах держави про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні землями загального користування, на яких облаштовано парк, шляхом визнання незаконними та скасування оспорюваних рішень Київради, скасування державної реєстрації права приватної власності відповідача-2 на спірні земельні ділянки, скасування державної реєстрації спірних земельних ділянок та повернення відповідачем-2 спірних земельних ділянок у відповідних межах територіальній громаді міста Києва на підставі статті 391 ЦК України (у редакції, чинній на момент звернення до суду).
41. Спірним питанням у цій справі є наявність або відсутність підстав для застосування судами попередніх інстанцій вимог частини шостої статті 164 ГПК України, зміненої згідно із Законом № 4292-ІХ (з урахуванням Прикінцевих та перехідних положень).
42. Відповідно до статті 286 ГПК України судом касаційної інстанції у господарських справах є Верховний Суд. У складі Верховного Суду за змістом статей 36, 37 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» діє, зокрема, Касаційний господарський суд, який, переглядаючи в касаційному порядку судові рішення, перевіряє правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи (частина перша статті 300 ГПК України).
43. З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду зазначає, що, передаючи справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини п`ятої статті 302 ГПК України, КГС ВС не навів:
- достатнього обґрунтування наявності виключної правової проблеми у вирішенні спірного питання із застосуванням, насамперед, якісного показника, в тому числі, але не виключно в аспекті, що вказана справа має бути вирішена з використанням повноважень саме Великої Палати Верховного Суду, а не КГС ВС як належним судом з урахуванням предмета спору та матеріально-правових підстав позову;
- в чому конкретно полягає складність застосування частини шостої статті 164 ГПК України у правовій ситуації, що склалася в цій справі, оскільки формулювання низки питань стосовно вирішення справи по суті не свідчить про наявність виключної правової проблеми;
- доводів, які б свідчили про неусталеність судової практики щодо питання застосування частини шостої статті 164 ГПК України у справах з подібними предметом та підставами позову, з однаковими фактичними обставинами та правовим регулюванням, а також покликань на судові рішення касаційних судів, в яких ці суди виклали правовий висновок щодо питання застосування зазначеної (аналогічної за змістом) норми процесуального права та/або по-різному застосовували її у подібних правовідносинах.
44. Вбачається, що в провадженні КГС ВС перебувала справа № 918/265/25 за позовом прокурора про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження нерухомим майном, поданого до набрання чинності Законом № 4292-ІХ. Постановою від 11.11.2025 суд касаційної інстанції залишив без змін постанову апеляційного господарського суду про скасування ухвали суду першої інстанції, якою позов прокурора залишено без розгляду через невиконання вимог ухвали про залишення позову без руху в частині надання суду документів, передбачених частиною шостої статті 164 ГПК України. 
45. У названій постанові КГС ВС погодився з висновками суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для застосування до позову прокурора, який не є віндикаційним, приписів частини шостої статті 164 ГПК України (у редакції, чинній на момент постановлення ухвали про залишення позову без розгляду), зазначивши, що за змістом частини другої статті 391 ЦК України (у редакції Закону № 4292-ІХ) негаторний позов не застосовується до випадків, якщо органом державної влади або місцевого самоврядування, незалежно від того, чи мав такий орган відповідні повноваження, вчинялися будь-які дії щодо відчуження майна, в результаті яких набувачем такого майна стала фізична та/або юридична особа приватної форми власності. Отже, захист права власності на нерухоме майно, яке було відчужене органом державної влади або місцевого самоврядування на користь суб`єкта права приватної власності, здійснюється шляхом витребування такого майна.
46. Оскільки прокурор у позові посилався на положення статті 391 ЦК України, наполягав на продовженні розгляду саме негаторного позову, обґрунтовуючи неможливість застосування статті 388 ЦК України, дослідження / встановлення таких обставин, належність мотивування (в тому числі правового) суд має виконати в процедурі розгляду справи по суті. А відмова прокурора від зміни предмета позову у зв`язку зі зміною законодавчого регулювання спірних правовідносин, що призвела до неефективності раніше обраного способу захисту, може бути підставою для відмови в позові за результатами розгляду справи по суті, а не для залишення позовної заяви без руху і в подальшому - без розгляду.
47. Проте колегія суддів в ухвалі про передачу не відобразила та не навела власної позиції щодо висновків КГС ВС у постанові від 11.11.2025 у справі № 918/265/25 попри те, що, передаючи справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду відповідно до частини п`ятої статті 302 ГПК України, має врахувати у відповідній ухвалі висловлені на дату передання висновки Верховного Суду щодо застосування відповідних норм процесуального та матеріального права у подібних правовідносинах. У протилежному випадку формулювання виключної правової проблеми без урахування обов`язкових висновків Верховного Суду в подібних правовідносинах суперечитиме положенням частини четвертої статті 236 ГПК України.
48. У зазначеному контексті доречно зважити на інформацію з Єдиного державного реєстру судових рішень, відповідно до якої висновки КГС ВС у постанові від 11.11.2025 у справі № 918/265/25 були окреслені та підтримані цим же касаційним судом і доповнені іншими важливими висновками у постанові від 25.11.2025 у справі № 916/1282/25. Схожі висновки містить і постанова КЦС ВС від 12.11.2025 у справі № 127/8274/24. Наведене у сукупності свідчить про формування судами касаційної інстанції різних юрисдикцій практики зі спірного питання у подібних правовідносинах. 
49. Окрім того, Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що питання, сформульовані у цій справі в аспекті виключної правової проблеми, колегія суддів уже передавала на розгляд Великої Палати Верховного Суду у справі № 922/2555/21 про витребування нерухомого майна і вони були предметом її дослідження, за результатами чого постановлено ухвалу від 29.10.2025 про повернення вказаної справи колегії суддів КГС ВС для розгляду з підстав необґрунтованості виключної правової проблеми, ненаведення доводів, що свідчать про неусталеність судової практики щодо застосування частини шостої статті 164 ГПК України, незазначення судових рішень касаційних судів щодо різного вирішення спірного питання та мотивів, в чому саме полягає складність застосування цієї норми процесуального права КГС ВС як належним судом.
50. Зі змісту ухвали про передачу в цій справі слідує, що колегія суддів не врахувала попередньої позиції Великої Палати Верховного Суду в ухвалі від 29.10.2025 щодо належного мотивування підстав для передачі справи відповідно до частини п`ятої статті 302 ГПК України та, незважаючи на предмет та підстави позову, повторно передала аналогічні питання на її вирішення, навівши подібне зі справою № 922/2555/21 обґрунтування наявності виключної правової проблеми, за винятком, зокрема, покликання на загальні приписи частини першої статті 58 Конституції України та рішення Конституційного Суду України щодо офіційного її тлумачення від 13.05.1997 № 1-зп/1997, від 09.02.1999 № 1-рп/99, однак без урахування того, що у першому рішенні названі положення Конституції України роз`яснювалися у сукупності зі статтями 78, 79, 81 Конституції України у справі щодо несумісності депутатського мандата, а в другому - витлумачені так, що вони стосуються людини і громадянина (фізичної особи), тоді як у справі, яка розглядається, фізичні особи не є учасниками процесу. 
51. Отже, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що зазначені в ухвалі про передачу мотиви не свідчать про наявність виключної правової проблеми у вирішенні спірного питання, а підстава для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, передбачена частиною п`ятою статті 302 ГПК України, не знайшла свого підтвердження.
Щодо відступу від висновків судів касаційної інстанції
52. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що висновок (правова позиція) - це виклад тлумачення певної норми права (або ряду норм), здійснене Верховним Судом (Верховним Судом України) під час розгляду конкретної справи, обов`язкове для суду та інших суб`єктів правозастосування під час розгляду та вирішення інших справ у разі існування близьких за змістом або аналогічних обставин спору (див., зокрема, постанову від 21.03.2024 у справі № 191/4364/21, ухвали від 22.05.2024 у справі № 902/1076/24, від 09.08.2024 у справі № 127/22428/21, від 07.05.2025 у справі № 522/1514/21).
53. Відповідно до частини третьої статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду.
54. З погляду на вказані приписи процесуального закону, підставою для передачі справи на розгляд Великої Палати для відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду, є конкретний висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, а також наявність подібності правовідносин, яку слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями, з-поміж яких змістовий критерій (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19).
55. Велика Палата Верховного Суду у практиці дотримується усталеного підходу, за якого вона, щоб гарантувати юридичну визначеність, має відступати від попередніх висновків Верховного Суду лише за наявності для цього вагомих підстав, які мають бути належно мотивовані в ухвалі відповідного касаційного суду у складі Верховного Суду про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, адже зі змісту частини третьої статті 302 ГПК України слідує, що має бути потреба у відступі, яка виникає з певних об`єктивних причин, які повинні бути чітко визначені та аргументовані. 
56. В ухвалі про передачу заявлено про відступ від правового висновку щодо можливості ретроспективного застосування Закону № 4292-ІХ в цілому, який набув чинності після подання до суду позовів про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади у справах, в яких суд першої інстанції не ухвалив рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом, викладеного КГС ВС у постанові від 13.08.2025 у справі № 927/432/19 та застосованого як підхід КЦС ВС у постановах від 13.08.2025 у справі № 453/508/23, від 20.08.2025 у справі № 461/4367/23, від 27.08.2025 у справі № 570/5006/21, від 24.09.2025 у справі № 953/19731/20, де зазначалося, що Закон № 4292-ІХ, який набув чинності після розгляду справи судами, має ретроспективну дію, а тому при новому розгляді судам слід враховувати його положення, встановлювати, чи є останній набувач добросовісним, чи підлягає стягненню на його користь компенсація вартості витребуваного майна, її розмір тощо.
57. Проаналізувавши постанову КГС ВС від 13.08.2025 у справі № 927/432/19, Велика Палата Верховного Суду встановила, що у ній здійснено цитування висновків апеляційного суду за наслідками апеляційного перегляду рішення місцевого господарського суду про те, що витребування майна у приватного підприємства не відповідатиме, зокрема, положенням ЦК України, чинним на дату винесення постанови суду апеляційної інстанції, з огляду на набуття чинності 09.04.2025 Закону № 4292-ІХ, відповідні норми якого щодо неможливості витребування майна у добросовісного набувача мають зворотну дію в часі.
58.  У той же час будь-якої правової оцінки цим висновкам апеляційного суду із зазначенням згоди чи незгоди з ними постанова КГС ВС від 13.08.2025 у справі № 927/432/19 не містить. Відповідно, правовий висновок щодо порядку застосування правил Закону № 4292-ІХ, у тому числі щодо можливості його ретроспективного застосування в цілому, від якого колегія суддів в ухвалі про передачу бажає відступити, господарський суд касаційної інстанції не формулював і такий відсутній у названій постанові.
59. До того ж, якщо колегія суддів КГС ВС вважає за необхідне відступити від певних висновків, викладених у раніше ухвалених рішеннях цього ж касаційного суду, положеннями частин першої, другої статті 302 ГПК України передбачено передання справи, яка переглядається, на розгляд палати, до якої входить така колегія, або на розгляд об`єднаної палати цього касаційного суду.
60. Між тим в ухвалі про передачу не зазначено причин, з яких питання щодо відступу від висновків суду касаційної інстанції у вказаній справі не може бути вирішене відповідною палатою чи об`єднаною палатою КГС ВС у порядку, встановленому частинами першою, другою статті 302 ГПК України. 
61. У контексті доводів колегії суддів про відступ від висновків КЦС ВС у постановах від 13.08.2025 у справі № 453/508/23, від 20.08.2025 у справі № 461/4367/23, від 27.08.2025 у справі № 570/5006/21, від 24.09.2025 у справі № 953/19731/20 Велика Палата Верховного Суду зазначає, що ці висновки за своїм змістом пов`язані з питанням застосування Закону № 4292-ІХ до справ, які були розглянуті судом першої інстанції до набрання ним чинності (тобто, чи можуть застосовуватися положення Закону під час перегляду справ в апеляційному / касаційному порядку).
62. У всіх названих цивільних справах суд касаційної інстанції в частині вирішення позовних вимог про витребування нерухомого майна скасував судові рішення з направленням справи на новий судовий розгляд. При цьому КЦС ВС звернув увагу на те, що після розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій набув чинності Закон № 4292-ІХ і з огляду на ретроспективну дію його положень вказав, зокрема, що необхідно встановити, чи є останній набувач добросовісним, чи підлягає на його користь компенсація вартості витребуваного майна, її розмір.
63. Тобто у цих справах питання застосування Закону № 4292-ІХ виникло у зв`язку зі скасуванням ухвалених по суті судових рішень та передачею справи на новий розгляд через неповноту встановлення обставин справи, що є відмінним від справи № 910/4258/25, де необхідність застосування цього Закону постала на стадії вирішення питання про відкриття провадження, на якій суд не встановлює обставин справи, що є характерним для підготовчого провадження та судового розгляду, а лише перевіряє, чи відповідає позовна заява формальним вимогам для її розгляду (глава 2 розділу ІІІ ГПК України).
64. Отож, висновки КЦС ВС нерелевантні до справи, яка розглядається, стосуються матеріально-правового аспекту проблематики правозастосування Закону № 4292-ІХ, а у справі № 910/4258/25 з огляду на предмет оскарження наявний процесуально-правовий аспект проблематики спірного питання, стосовно чого на дату передання КГС ВС висловився у постанові від 11.11.2025 у справі № 918/265/25 (пункти 44-46 цієї ухвали), що колегія суддів залишила поза увагою та не заперечила проти уже сформованої касаційним господарським судом позиції.
65. Велика Палата Верховного Суду також враховує, що КЦС ВС ухвалою від 12.11.2025 у справі № 142/1/23 з подібним до справи, яка розглядається, мотивуванням передав на розгляд Великої Палати Верховного Суду питання щодо відступу від позиції про можливість ретроспективного застосування Закону № 4292-ІХ судом апеляційної (касаційної) інстанції, який набув чинності після розгляду справи судом першої інстанції, а також врахування його положень судом першої інстанції при новому розгляді справи, викладеної, зокрема, у постанові КГС ВС від 13.08.2025 у справі № 927/432/19, застосованої як підхід КЦС ВС, зокрема, у постановах від 13.08.2025 у справі № 453/508/23, від 20.08.2025 у справі № 461/4367/23, від 27.08.2025 у справі № 570/5006/21, від 24.09.2025 у справі № 953/19731/20. 
66. Ухвалою від 10.12.2025 Велика Палата Верховного Суду повернула справу № 142/1/23 на розгляд колегії суддів цивільного суду касаційної інстанції з підстав недостатньої обґрунтованості передачі справи на її розгляд, вказавши, зокрема, на відсутність будь-яких власних правових висновків КГС ВС щодо застосування положень Закону № 4292-ІХ у постанові від 13.08.2025 у справі № 927/432/19.
67. Отже, Велика Палата Верховного Суду вважає, що передача цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини третьої статті 302 ГПК України необґрунтована.
68. Відповідно до частини шостої статті 303 ГПК України, якщо Велика Палата Верховного Суду дійде висновку, зокрема, про відсутність підстав для передачі справи на її розгляд, справа повертається (передається) відповідній колегії (палаті, об`єднаній палаті) для розгляду, про що постановляється ухвала. Справа, повернута на розгляд колегії (палати, об`єднаної палати), не може бути передана повторно на розгляд Великої Палати.
69. Підсумовуючи, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для передачі справи № 910/4258/25 на її розгляд, тому цю справу разом з касаційною скаргою ТОВ «Протасів яр» слід повернути відповідній колегії КГС ВС для розгляду на підставі приписів частини шостої статті 303 ГПК України.
Керуючись статтями 234, 235, 302, 303 Господарського процесуального кодексу України, Велика ПалатаВерховного Суду
УХВАЛИЛА:
Справу № 910/4258/25 разом з касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Протасів яр» на постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.09.2025 повернути відповідній колегії Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач А. А. Ємець

Судді: О. О. Банасько М. В. Мазур 

О. В. Білоконь С. Ю. Мартєв 

О. Л. Булейко К. М. Пільков 

І. А. Воробйова С. О. Погрібний 

М. М. Гімон Н. С. Стефанів

О. А. Губська Т. Г. Стрелець

Л. Ю. Кишакевич І. В. Ткач

В. В. Король О. С. Ткачук

С. І. Кравченко В. Ю. Уркевич

О. В. Кривенда Н. В. Шевцова