УХВАЛА

15 грудня 2025 року 
м. Київ
cправа № 916/4397/23 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Кондратової І. Д. - головуючої, суддів -  Баранця О. М., Губенко Н. М.,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Централізованої бухгалтерії по обслуговуванню закладів освіти Генічеської міської ради
на рішення Господарського суду Одеської області 
(суддя - Гут С.Ф.)
від 01.02.2024 
та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду
(головуючий - Колоколов С.І., судді - Діброва Г.І., Савицький Я.Ф.)
від 25.04.2024
у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг"
до Централізованої бухгалтерії по обслуговуванню закладів освіти Генічеської міської ради
про стягнення 879 756, 81 грн заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до Централізованої бухгалтерії по обслуговуванню закладів освіти Генічеської міської ради (далі - відповідач) про стягнення заборгованості у розмірі 879 756, 81 грн, з яких: 661 067,19 грн основного боргу, 79 553,12 грн пені, 24 887,58 грн 3% річних та 114 248,92 грн інфляційних нарахувань.

Позов обґрунтований неналежним виконанням відповідачем умов укладеного між сторонами договору постачання природного газу № 20-1006/21-БО-Т від 02.12.2021 (далі - договір) у частині повної та своєчасної оплати за спожитий природний газ за період лютий - березень 2022 року, у зв`язку з чим за відповідачем утворилась заборгованість у спірній сумі, на яку позивачем нараховано пеню, 3% річних та інфляційні втрати.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 01.02.2024, яке залишено без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.04.2024, позов задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача 661 067,19 грн основного боргу, 25 000,00 грн пені, 24 887,58 грн 3% річних, 114 248,92 грн інфляційних нарахувань та 13 196,35 грн витрат зі сплати судового збору. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Суди виходили з того, що передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Враховуючи приписи чинного законодавства та умов договору, а також відсутність прострочення позивача та невиконання відповідачем умов договору щодо оплати отриманого природного газу у строк, визначений договором постачання природного газу, позивачем, на думку судів, було правомірно здійснено нарахування пені, 3% річних та інфляційних нарахувань. Здійснивши перевірку розрахунку розміру пені інфляційних нарахувань та 3% річних, судами встановлено правильність вказаних розрахунків. Таким чином, за висновком судів попередніх інстанцій, у спірних правовідносинах відповідачем порушено умови договору про постачання природного газу та положення законодавства в частині повноти та своєчасності сплати за поставлений природний газ. Наявність вказаної заборгованості відповідач не спростував, більш того останнім визнається основний борг за укладеним між сторонами договором про постачання природного газу.

17.05.2024 відповідач подав до Верховного Суду через систему "Електронний суд" касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанцій в частині стягнення з відповідача пені, 3% річних та інфляційних втрат і  направити справу на новий розгляд до Господарського суду Одеської області.

У касаційній скарзі скаржник зазначає, що апеляційний господарський суд встановивши, що місце знаходження відповідача та його об`єктів енергоспоживання на момент виникнення спірних взаємовідносин перебувають на тимчасово окупованій території, задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат, 3 % річних та частково пені, неправильно застосував норми статей 664, 610, 611 Цивільного кодексу України і не врахував висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 07.03.2024 у справі № 910/9680/23 щодо застосування статей 13 та 13-1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", про неможливість проведення оплат за спожитий газ з території Генічеської громади за лютий та березень 2022 року, а також про відсутність у позивача правових підстав для поставки природного газу відповідачу з 24 лютого 2022 року (пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України).

Скаржник також зазначає, що суд апеляційної інстанції, встановивши, що відповідач не отримував товаросупровідні документи (акти приймання передачі газу за лютий та березень 2022 року), зробив висновок щодо наявності факту прострочення оплати поставленого у лютому та березні 2022 року природного газу та дійшов хибного висновку, що неотримання акту приймання-передачі не впливає на обов`язок відповідача своєчасно оплатити товар та не є простроченням позивача у розумінні статті 613 Цивільного кодексу України та статті 221 Господарського кодексу України, помилково посилаючись на висновки Верховного Суду щодо застосування зазначених норм права, викладених у постановах Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 910/32579/15, від 22.05.2018 у справі № 923/712/17, від 21.01.2019 у справі № 925/2028/15, від 02.07.2019 у справі № 918/537/18, від 29.08.2019 у справі № 905/2245/17, від 26.02.2020 у справі № 915/400/18, від 29.04.2020 у справі № 915/641/19, від 27.03.2023 у справі № 920/1343/21, від 04.04.2023 у справі № 44/258-б (910/15426/20), правовідносини у яких не є подібними у справі, яка переглядається.

Скаржник зазначає, що подібні правовідносини та обставини є поширеними, мають виключне фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики у взаємовідносинах із бюджетними установами та підприємствами, що фінансуються за рахунок бюджетних коштів, обслуговування яких віднесено до виключної компетенції органів ДКСУ, тому потребують висновку Верховного Суду щодо застосування норм статей 613, 664, 692 Цивільного кодексу України, статті 221 Господарського кодексу України, статей 43, 78 та 89 Бюджетного кодексу України, статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" у їх сукупності з урахуванням положень Порядку казначейського обслуговування місцевих бюджетів, затвердженого Міністерством фінансів України від 23.08.2012 № 938 та наказу Державної казначейської служби України від 29.04.2013 № 68 в редакції наказу від 15.04.2016 № 116 (пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України).

Відповідач також вважає, що суди першої та апеляційної інстанції порушили норми процесуального права, оскільки не в повній мірі дослідили зібрані у справі докази та не надали їм правову оцінку, зокрема, лист ТПП від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1, в сукупності з іншими доказами відповідача, які підтверджують виняткові форс-мажорні обставини та прямо впливають на можливість оплати за договором після 24.02.2022 року у поєднанні з положеннями статей 13 та 13-1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" (пункт 4 частини другої статті 287 ГПК України, пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК України).

07.06.2024 Верховний Суд постановив ухвалу, якою відкрив касаційне провадження у справі № 916/4397/23 й призначив касаційну скаргу до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. 

У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2025 у справі № 908/1162/23, повний текст якої оприлюднено в Єдиному державному реєстрі судових рішень для забезпечення загального доступу 08.10.2025 та до завершення перегляду якої (справи № 908/1162/23) зупинялося касаційне провадження у цій справі (№ 916/4397/23), сформульовано такі висновки щодо застосування положень пункту 7 частини 1 статті 11, пунктів 1, 3 частини 1 статті 3 та статей 13, 13-1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" в подібних правовідносинах, що виникли в зв`язку з переміщенням електроенергії лініями електропередач на тимчасово окуповані території після їх окупації російською федерацією:
1) з 07.05.2022 ані пункт 7 частини 1 статті 11, ані пункт 1 частини 1 статті 3 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" не містили (і зараз також не містять) жодних посилань на те, що статус тимчасово окупованих вказані у них території набувають залежно від наявності чи відсутності (а так само і дати ухвалення) будь-якого рішення того чи іншого повноважного органу державної влади України - РНБО, Кабінету Міністрів України чи іншого органу в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України;
2) однак відповідно до регулювання, запровадженого Законом України від 21.04.2022 № 2217-ІХ "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання правового режиму на тимчасово окупованій території України", правовий статус тимчасово окупованої території російською федерацією в розумінні пункту 1 частини першої статті 3 Закону не залежить від того, чи ухвалив (і якщо ухвалив - то коли саме) той чи інший повноважний орган державної влади України (РНБО, Кабінет Міністрів України чи інший орган в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України) рішення про визнання певної частини території України тимчасово окупованою. Таке рішення повноважного органу державної влади України (зокрема - і Кабінету Міністрів України) для територій, визначених у пункті 1 частини 1 статті 3 Закону, має не конститутивне, а лише інформативне значення, з публічною достовірністю підтверджуючи конкретну дату, з якої фактична окупація певної частини території України почалася чи припинилася; 
3) враховуючи викладене, об`єднана палата вважає, що висновок, викладений Верховним Судом у постанові у справі № 910/9680/23 про застосування до спірних правовідносин положень статті 13-1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" з огляду на загальновідомий факт окупації міста Мелітополь, відповідає Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України".

У зв`язку з наведеним об`єднана палата не відступила від викладеного в постанові Верховного Суду від 07.03.2024 у справі № 910/9680/23 висновку про поширення положень статті 13-1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" на території, тимчасово окуповані в період воєнного стану, лише з огляду на загальновідомий факт окупації таких територій за відсутності відповідного рішення Кабінету Міністрів України.

Ухвалою Верховного Суду від 16.10.2025 поновлено касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою у справі № 916/4397/23.

Разом з тим під час вивчення матеріалів справи № 916/4397/23 колегія суддів установила, що на підставі частини третьої статті 346 Кодексу адміністративного судочинства України ухвалою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 05.11.2025 було передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 280/5808/23 з метою відступу від сформульованого в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.03.2024 у справі № 910/9680/23 та в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2025 у справі № 908/1162/23 правового висновку.

Верховний Суд в ухвалі від 05.11.2025 у справі №280/5808/23 підстави передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду мотивував, зокрема, таким:
-    у постановах Верховного Суду від 07.03.2024 у справі № 910/9680/23, від 23.10.2025 у справі № 916/1650/23 та від 03.10.2025 у справі № 908/1162/23 не враховано, що для застосування обмежень, передбачених статтями 13 та 13-1 Закону "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", необхідним є не лише факт визнання відповідних територій тимчасово окупованими, а й наявність окремого рішення Кабінету Міністрів України про введення відповідних обмежень господарської діяльності на цих територіях;
-    при цьому рішення про визнання територій тимчасово окупованими, яке на момент виникнення спірних правовідносин відповідно до визначеного Кабінетом Міністрів України порядку приймалось Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України, не може замінювати собою рішення Кабінету Міністрів України про введення обмежень, передбачених статтями 13 та 13-1 Закону "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України";
- загальновідомий факт окупації певних територій сам по собі не може вважатися достатньою правовою підставою для застосування встановлених законом економічних обмежень; ця обставина також не була врахована у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2025 у справі № 908/1162/23, в якій суд дійшов висновку про можливість застосування відповідних заборон без наявності спеціального рішення Кабінету Міністрів України щодо введення таких обмежень.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 228 Господарського процесуального кодексу України суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Згідно з пунктом 11 частини першої статті 229 Господарського процесуального кодексу України провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених пунктом 7 частини першої статті 228 цього Кодексу - до закінчення перегляду в касаційному порядку.

Враховуючи предмет та підстави позову, підстави касаційного оскарження, та передачу на розгляд Великої Палати Верховного Суду справи № 280/5808/23 для відступу, зокрема, від висновку, викладеного у постановах Верховного Суду від 07.03.2024 у справі № 910/9680/23, від 03.10.2025 у справі № 908/1162/23, щодо поширення положень Закону "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" на території, що були тимчасово окуповані починаючи з 24.02.2022, та щодо яких відсутнє окреме рішення Кабінету Міністрів України, колегія суддів вважає за необхідне зупинити провадження у справі № 916/4397/23 до завершення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 280/5808/23.

Керуючись статтями 228, 229, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Зупинити касаційне провадження у справі № 916/4397/23 до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду судових рішень у справі № 280/5808/23 та оприлюднення в установленому законом порядку повного тексту судового рішення, ухваленого за результатами такого перегляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Головуюча                                                                                         І. Кондратова

Судді                                                                                                   О. Баранець

                                                                                                            Н. Губенко