ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 січня 2026 року
м. Київ
справа № 333/11141/23
провадження № 51-4038 км 25
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
в режимі відеоконференції
захисника ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7 , 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 17 липня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 12022221130001990, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України. 
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 31 березня 2025 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 355 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ч. 1 та п. 2 ч. 3 ст. 76 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_7 в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 19 жовтня 2023 року до 22 листопада 2023 року включно, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Запобіжний захід ОСОБА_7 у вигляді застави в розмірі 214 720 грн ухвалено після набрання вироком законної сили скасувати, а вказані грошові кошти повернути за належністю заставодавцю ОСОБА_8 .
Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у провадженні. 
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 17 липня 2025 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 залишено без змін.
За обставин, викладених у вироку, ОСОБА_7 визнано винуватим в тому, що він 17 жовтня 2023 року, приблизно о 20 год 40 хв., маючи прямий умисел на примушування до виконання цивільно-правового зобов`язання, поєднане із погрозою насильства над потерпілим, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, за відсутності ознак вимагання, на прохання свого знайомого ОСОБА_9 , знаходячись за адресою: АДРЕСА_2 , підійшов ззаду до ОСОБА_10 та схопив його лівою рукою за шию. В цей же час, утримуючи потерпілого за шию, ОСОБА_7 правою рукою дістав з кишені своєї куртки предмет, схожий на пістолет, який ОСОБА_10 розцінив як справжній, та наставив до лівої скрині останнього. Далі, продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, ОСОБА_7 почав висловлювати вимогу потерпілому щодо передачі йому грошових коштів у розмірі 1 000 грн, які він мав передати за реалізацію мобільних телефонів, переданих ОСОБА_9 . При цьому, утримуючи предмет схожий на пістолет у правій руці, ОСОБА_7 з метою подолати волю ОСОБА_10 до супротиву зробив постріл у гору, оскільки останній не визнав наявність цивільно-правового зобов`язання, та примусити його виконати вказане зобов`язання й передати 1 000 грн. Після чого ОСОБА_7 погодився на пропозицію потерпілого забрати його мобільний телефон в якості завдатку, поки ОСОБА_10 не винесе гроші з дому та не виконає зобов`язання щодо сплати коштів за реалізацію шести мобільних телефонів, переданих останньому на реалізацію ОСОБА_9 . В подальшому ОСОБА_7 , взявши мобільний телефон марки «Xiaomi Redmi 8», об`ємом пам`яті 3/32 ГБ, у корпусі синього кольору, ІМЕІ (1) НОМЕР_1 , ІМЕІ (2) НОМЕР_2 , вартістю 
1 966,67 грн, в якому знаходилась сім-карта оператору мобільного зв`язку «Водафон» з абонентським номером НОМЕР_3 , яка майнової цінності для потерпілого не представляє, повідомив, що він буде чекати на ОСОБА_10 через декілька будинків та пішов з місця події з мобільним телефоном.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, просить ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Зазначає, що судом надано неправильну правову оцінку обставинам кримінального провадження та безпідставно кваліфіковано дії ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 355 КК України, оскільки дії останнього були направлені на заволодіння чужим майном (мобільним телефоном потерпілого) шляхом розбійного нападу. 
Зокрема, апеляційним судом не враховано, щоза змістом диспозиції ч. 1 ст. 355 КК України примушування складають дві взаємопов`язані дії, зокрема, вимога виконати цивільно-правове зобов`язання та погроза пошкодити чи знищити майно. Однак, суд апеляційної інстанції не перевірив цих фактів та не надав їм оцінки у контексті того, чи вчиняв засуджений ці взаємопов`язані дії та чи взагалі існувало цивільно-правове зобов`язання між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , з огляду на сукупність доказів наданих стороною обвинувачення.
Також, поза увагою суду апеляційної інстанції залишилися показання потерпілого ОСОБА_10 під час судового розгляду, які вибірково відображені в ухвалі та вироку суду першої інстанції, а обставини, які залишилися невідображеними, мають суттєве значення для кваліфікації цього злочину. Вважає, що докази надані стороною обвинувачення узгоджуються із показаннями потерпілого. Крім цього, оглядом мобільного телефона ОСОБА_9 засвідчено факт відсутності цивільно-правових відносин між ним та ОСОБА_10 , оскільки на пропозицію отримати кошти   ОСОБА_11 відповів відмовою та запропонував звернутися безпосередньо до особи, яка заволоділа його телефоном.
На переконання прокурора, в порушення ч. 2 ст. 419 КПК України, суд апеляційної інстанції поверхнево розглянув доводи сторони обвинувачення та не навів в ухвалі правових підстав, з яких визнав їх необґрунтованими, в тому числі щодо безпідставного врахування  ОСОБА_7  щирого каяття, як пом`якшуючої покарання обставини та звільнення його від відбування покарання з іспитовим строком. При цьому не враховано, що  ОСОБА_7  з метою мінімізації покарання вигадав версію, що він нібито хотів допомогти знайомому
ОСОБА_9 забрати кошти у потерпілого, при цьому застосував стартовий пістолет до ОСОБА_10 лише з метою залякування.
Також не в повній мірі враховано, що  ОСОБА_7  будь-якою суспільно-корисною працею не займається, як наслідок, шкода завдана його злочинними діями залишилась не відшкодованою, що свідчить про свідому антисоціальну поведінку засудженого та ігнорування законів України.
Окрім того, вважає неспроможними висновки суду апеляційної інстанції щодо неможливості здійснити самостійне дослідження доказів для ухвалення нового судового рішення за відсутності клопотання про повторне дослідження доказів у апеляційній скарзі прокурора.
У запереченнях на касаційну скаргу прокурора захисник  ОСОБА_6 просить залишити її без задоволення через необґрунтованість наведених у ній доводів.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор підтримав касаційну скаргу.
Захисник ОСОБА_6 та засуджений ОСОБА_7 , посилаючись на безпідставність доводів касаційної скарги, просили оскаржуване судове рішення залишити без зміни.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Приписами ч. 1 ст. 433 КПК України визначено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Виходячи із завдань та загальних засад кримінального провадження, визначених у статтях 2, 7 КПК України, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства та з урахуванням особливостей, передбачених статтями 404, 405 КПК України.
Статтею 412 КПК Українипередбачено, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Ухвала апеляційного суду - це рішення стосовно законності й обґрунтованості вироку, що перевіряється в апеляційному порядку, і вона повинна відповідати вимогам статей 370, 419 КПК України.
Згідно з положеннями ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду мають бути наведені належні й достатні мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, та положення закону, яким він керувався. Здійснюючи апеляційний перегляд, суд зобов`язаний проаналізувати і зіставити з наявними у провадженні даними всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, дати на кожен із них вичерпну відповідь, пославшись на відповідну норму права. У разі залишення поданої скарги без задоволення суд повинен переконливо аргументувати свою позицію, адже справедливість судового рішення не має викликати сумнів. Формальний апеляційний перегляд є несумісним із закріпленими у статтях 2, 7 цього Кодексу завданнями та загальними засадами кримінального провадження.
До того ж суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції (ч. 1 ст. 409 КПК України), і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів, але з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК України. Водночас, у певних випадках дослідження доказів апеляційним судом може бути визнано додатковою гарантією забезпечення права на справедливий суд (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Натомість, переглядаючи вирок щодо  ОСОБА_7 за апеляційною скаргою прокурора, вказаний суд зазначених вимог закону не дотримався. 
Як убачається з апеляційної скарги, прокурор зазначав про неправильну правову оцінку місцевим судом обставин кримінального провадження та безпідставну перекваліфікації дій ОСОБА_7 з ч. 4 ст. 187 КК України на ч. 1 ст. 355 КК України, з посиланням те, що дії останнього були направлені на заволодіння чужим майном, а саме мобільним телефоном потерпілого, шляхом розбійного нападу.
Разом із тим, апеляційний суд належним чином не перевірив доводи, наведені в апеляційній скарзі сторони обвинувачення, а формально вказав, що суд першої інстанції вірно кваліфікував дії ОСОБА_7 на ч. 1 ст. 355 КК України.
Однак такий висновок апеляційного суду є передчасним, оскільки зроблений без належного з`ясування всіх обставин даного кримінального провадження. 
Так, об`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ст. 355 КК України, виражається у примушуванні до виконання або невиконання цивільно-правових зобов`язань (договір, правочин або інше цивільно-правове зобов'язання). 
Відповідальність за вказаною правовою нормою може наставати лише тоді, коли особу примушують до виконання (не виконання) існуючого зобов`язання, що виникло на підставах, передбачених чинним законодавством.
Примушування - це вимога, пов`язана із погрозою насильства щодо потерпілого або його близьких родичів або із погрозою пошкодження або знищення їх майна, за відсутності ознак вимагання. Така вимога має бути конкретною та чітко визначеною. 
Отже, зміст примушування складають дві взаємопов`язані дії: 1) вимога виконати чи не виконати договір, угоду чи інше цивільно-правове зобов'язання; 2) погроза застосувати насильство, пошкодити чи знищити майно.
Верховний Суд неодноразово наголошував, що, відмежовуючи кримінальне правопорушення, передбачене ст. 355 КК України, від інших злочинів, слід виходити з того, що при вчиненні примушування до виконання чи невиконання цивільно-правових зобов`язань винний не посягає на чуже майно, право на нього, не вимагає від потерпілого вчинення інших дій майнового характеру, які останній не зобов`язаний вчиняти. Він примушує потерпілого виконати свій юридичний обов`язок, який випливає з цивільно-правових зобов`язань. При вчиненні цього злочину посягання на власність відсутнє, більше того, винний шляхом примушування може прагнути поновити порушені з вини потерпілого відносини власності (постанови Верховного Суду від 08.04.2021 у справі № 682/522/20, провадження № 51-157 км21 та від 05.09.2019 у справі №461/877/17, провадження № 51-8001 км18). 
Погодившись з висновками суду першої інстанції, апеляційний суд акцентував свою увагу на тому, що дії ОСОБА_7 були направлені на єдину мету примушування ОСОБА_10 до виконання ним цивільно-правового зобов`язання, а саме повернення ОСОБА_11 боргу, у наявності якого засуджений був впевнений. 
В той же час, суд апеляційної інстанції не врахував, що ст. 355 КК України не передбачає такого способу вчинення злочину як вилучення та утримання з метою забезпечення гарантії виконання цивільно-правового зобов'язання чужого майна, задля спонукання потерпілого виконати цивільно-правове зобов`язання (постанова Верховного Суду від 21.08.2025 у справі № 953/6587/22, провадження № 51-430 км25).
Натомість, із оскаржуваної ухвали вбачається, що ОСОБА_7 , утримуючи за шию ОСОБА_10 , із застосуванням предмета, схожого на пістолет, який потерпілий розцінив як справжній, з метою примусити повернути борг третій особі отримав від нього мобільний телефон, тобто вчинив активні дії щодо вилучення чужого майна.
Отже, між встановленими судами фактичними обставинами та їх юридичною оцінкою існують суперечності, що є неприпустимим в судовому рішенні.
При цьому у доводах апеляційної скарги сторона обвинувачення звертала увагу на те, що місцевий суд повною мірою не врахував показання потерпілого ОСОБА_10 , який повідомив, що на нього здійснив напад раніше невідомий йому чоловік, який, погрожуючи пістолетом, вимагав від нього неіснуючий борг у сумі 1 000 грн, після чого потерпілий передав ОСОБА_7 свій мобільний телефон, який подальшому був повернутий працівниками поліції.
Тобто на обґрунтування своїх апеляційних вимог прокурор наводив конкретні доводи, які мали бути ретельно перевірені апеляційним судом.
Як слідує з оскаржуваної ухвали, усупереч вимогам ст. 419 КПК України, при розгляді апеляційної скарги прокурора суд вказані доводи належним чином не перевірив, не проаналізував їх та не мотивував свого рішення в цій частині.
За правовою позицією об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду в постанові від 03 квітня 2023 року у справі № 537/984/20 (провадження № 51-1747 кмо22), під час апеляційного розгляду за апеляційною скаргою прокурора, потерпілого чи його представника з вимогою щодо постановлення нового вироку, за наявності доводів про невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та/або неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, суд апеляційної інстанції має право повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, безвідносно до того чи заявлено клопотання про повторне дослідження доказів. 
З огляду на вказане, доводи касаційної скарги прокурора про неспроможність висновку суду апеляційної інстанції щодо неможливості здійснити самостійне дослідження доказів для ухвалення нового судового рішення за відсутності у апеляційній скарзі прокурора клопотання про повторне дослідження доказів вбачаються слушними.
З урахуванням викладеного, Верховний Суд вважає, що під час апеляційного розгляду допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, тому висновки суду апеляційної інстанції про правильність застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність щодо кваліфікації дій засудженого ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 355КК України є передчасними.
Таким чином, ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню на підставі пунктів 1 та 2 ч. 1 ст. 438 КПК України, а кримінальне провадження - призначенню на новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Що стосується доводів прокурора про м`якість призначеного ОСОБА_7 покарання, то з огляду на скасування оскаржуваної ухвали, зокрема, з підстави передбаченої п. 2 ч. 1 ст. 438 КПК України, суд касаційної інстанції позбавлений можливості висловитися щодо них. 
Під час нового розгляду суду апеляційної інстанції необхідно врахувати зазначене, дослідити обставини, які мають правове значення, ретельно перевірити доводи апеляційної скарги прокурора, оцінити докази з точки зору належності, допустимості та достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, після чого ухвалити законне, обґрунтоване та належним чином вмотивоване судове рішення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, задовольнити частково.
Ухвалу Запорізького апеляційного суду від 17 липня 2025 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3