ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2026 року 

м. Київ

cправа № 914/2002/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Зуєва В.А. (головуючого), Берднік І.С., Міщенка І.С.
секретаря судового засідання - Дерлі І.І.

за участю представників сторін:
позивача - не з`явився
відповідача - Онищак М.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича
на постанову Західного апеляційного господарського суду від 09.12.2025 (у складі колегії суддів: Кравчук Н.М. (головуючий), Зварич О.В., Скрипчук О.С.)
та рішення Господарського суду Львівської області від 22.10.2025 (суддя Король М.Р.)
за позовом Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича
до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Львові
про стягнення 2 000 029,00 грн шкоди,

ВСТАНОВИВ:
1. Короткий зміст та підстави позовних вимог
1.1. Фермерське господарство Бурки Віталія Володимировича (надалі - ФГ Бурки В.В., Позивач, Скаржник) звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Львові, (надалі - ДБР, Відповідач) про відшкодування 2 000 029,00 грн з яких: 29,00 грн матеріальна шкода та 2 000 000,00 грн моральної шкоди.
1.2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що дії ДБР при розгляді заяви є незаконними, оскільки ним не зареєстровано заяву Позивача, а саме не внесено відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань (надалі - ЄРДР) та не визначено його потерпілою стороною у кримінальному провадженні. У зв`язку із такими діями Відповідача ФГ Бурки В.В. не змогло захистити свої права, в результаті чого Позивачу було спричинено моральну та матеріальну шкоду.
2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
2.1. Рішенням Господарського суду Львівської області від 22.10.2025 у справі № 914/2002/25, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 09.12.2025, в задоволенні позовних вимог відмовлено.
2.2. Ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди виходили з того, що Позивач не довів факту порушення ділових зв`язків ФГ Бурки В.В. внаслідок дій ДБР, а також не конкретизував, які саме ділові зв`язки та з якими особами були порушені.
Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди в розмірі 2 000 000,00 грн, суди дійшли висновку, що Позивачем не наведено належного обґрунтування заявленої суми, не подано розрахунку та/або критеріїв, за якими визначено відповідний розмір.
Щодо стягнення 29,00 грн матеріальної шкоди, заявленої у зв`язку з витратами на направлення до Личаківського районного суду м. Львова відповідної заяви, суди зазначили, що такі витрати не є збитками, а належать до судових витрат і підлягають вирішенню шляхом подання відповідної заяви та розподіляються виключно за правилами процесуального законодавства.
3. Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
3.1. Звертаючись з касаційною скаргою ФГ Бурки В.В. просить скасувати оскаржувані рішення, ухвалити нове, яким закрити провадження у справі у зв`язку з тим, що даний спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства та задовольнити позовні вимоги, шляхом стягнення з Відповідача 2 000 029,00 грн моральної і матеріальної шкоди.
3.2. В обґрунтування касаційної скарги Позивач вказує на:
- неправильне застосування судами положень статей 22, 23, 1066, 1167, 1176 Цивільного кодексу України, без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 27.05.2021 у справі № 761/12945/19.
За позицією Скаржника, у відповідній категорії спорів передбачається презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди;
- відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статей 2, 11, 13, 20, 74, 75, 77, 231, 236, 237, 238, 278, 282 Господарського процесуального кодексу України у подібних правовідносинах, а саме у спорі про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заявлених у зв`язку з неправомірною поведінкою особи, за умови встановлення судовим рішенням факту неправомірності такої поведінки.
Одночасно Позивач зазначає про наявність підстав для закриття провадження у справі, оскільки спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства з огляду на суб`єктний склад сторін та характер заявлених вимог. За позицією Скаржника, поданий позов не стосується обставин, що виникли при укладенні, зміні, розірванні чи виконанні правочинів у сфері господарської діяльності, а відтак не є спором, який підпадає під юрисдикцію господарських судів. 
Також у касаційній скарзі ФГ Бурки В.В. заявляє клопотання у якому Скаржник просить суд звернутись до Конституційного Суду України з поданням щодо тлумачення статті 56 Конституції України.
3.3. 05.01.2026 від ДБР надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому Відповідач просить відмовити у задоволенні касаційної скарги Позивача, а оскаржувані рішення залишити без змін.
4. Розгляд справи Верховним Судом
4.1. Ухвалою Суду від 25.12.2025 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ФГ Бурки В.В. на постанову Західного апеляційного господарського суду від 09.12.2025 та рішення Господарського суду Львівської області від 22.10.2025 у справі № 914/2002/25 на підставі пунктів 1, 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України та призначено справу до розгляду.
4.2. У касаційній скарзі Позивачем заявлено клопотання у якому Скаржник просить суд звернутись до Конституційного Суду України з поданням щодо тлумачення статті 56 Конституції України.
4.3. Проаналізувавши таке клопотання Суд дійшов висновку про відсутність підстав для ініціювання процедури звернення до Конституційного Суду України щодо тлумачення статті 56 Конституції України і відповідно наявність підстав про відмову у його задоволенні з огляду на таке.
Відповідно до частини шостої статті 11 Господарського процесуального кодексу України якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії. У такому випадку суд після ухвалення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 46 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" рішення про звернення до Конституційного Суду України з питань конституційності законів та інших правових актів, а також щодо офіційного тлумачення Конституції України приймає Пленум Верховного Суду.
Суд зазначає, що заявлене Скаржником клопотання за своїм змістом стосується не питання тлумачення положень статті 56 Конституції України та роз`яснення змісту і мети правових норм, яке є загальнообов`язковим для всіх суб`єктів їх застосування і реалізації. Натомість це клопотання спрямоване на вирішення питання встановлення факту порушення суб`єктивного права Скаржника на відшкодування за рахунок держави матеріальної і моральної шкоди та захисту цього права, тобто вирішення спору по суті.
При цьому аналіз положень статті 56 Конституції України та статей 1167, 1173, 1174, 1176 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку про те, що положення статті 56 Конституції України є загальною нормою, якою встановлено право особи на відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Водночас, положення Глави 82 "Відшкодування шкоди" Цивільного кодексу України є спеціальними та визначають у передбачених цією главою випадках підстави та порядок відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
До того ж Верховним Судом не встановлено підстав, визначених частиною шостою статті 11 Господарського процесуального кодексу України, для внесення подання до Конституційного Суду України таких як: 1) щодо неконституційності спеціальних положень Цивільного кодексу України, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин та визначають порядок відшкодування, зокрема, моральної шкоди, так і 2) щодо тлумачення положень статті 56 Конституції України.
5. Обставини, встановлені судами попередніх інстанцій
5.1. 11.02.2022 ФГ Бурки В.В. звернулося до Державного бюро розслідувань із заявою вих. № 39 про кримінальне правопорушення.
5.2. ДБР листом від 17.02.2022 проінформувало Позивача про направлення вказаної заяви за належністю для розгляду в межах чинного законодавства до територіального управління, розташованого у місті Львові.
5.3. ДБР повідомило заявника, що з його звернення не встановлено підстав для внесення відомостей до ЄРДР.
5.4. 05.04.2022 Личаківським районним судом міста Львова постановлено ухвалу у справі № 463/1716/22, якою встановлено, що уповноваженою особою ДБР, не вчинені дії в порядку статті 214 Кримінального процесуального кодексу України за зверненнями представника ФГ Бурки В.В. від 11.02.2022, тому зобов`язано уповноважену особу ДБР внести до ЄРДР відомості про вчинення кримінального правопорушення на підставі заяви ФГ Бурки В.В. від 11.02.2022.
5.5. ДБР виконало вимоги ухвали Личаківського районного суду м. Львова від 05.04.2022 у справі № 463/1716/22 та внесено відомості до ЄРДР на підставі заяви Бурки В.В. від 11.02.2022.
5.6. Відтак, Позивач стверджує, що такими діями ДБР фермерському господарству завдано моральної шкоди, і тому просить стягнути на його користь відшкодування цієї шкоди у розмірі 2 000 000,00 гривень та матеріальної шкоди в розмірі 29,00 грн, яка полягає у витратах, які Позивач поніс, у зв`язку з направленням на адресу Личаківського районного суду м. Львова скарги на невнесення працівниками ДБР відповідних відомостей на підставі заяви про вчинене кримінальне правопорушення. 
Наведене Позивач обґрунтовує також порушенням статей 40, 55, 56 Конституції України та Кримінального процесуального кодексу України з боку Відповідача.
6. Позиція Верховного Суду
6.1. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга Позивача не підлягає задоволенню з таких підстав.
6.2. Відповідно до частини першої статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
6.3. З огляду на доводи касаційної скарги та мотиви, наведені судами попередніх інстанцій, Верховний Суд зазначає, що предметом касаційного перегляду у цій справі є перевірка правильності застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме статей 22, 23, 1066, 1167, 1176 Цивільного кодексу України, з урахуванням сформованих Верховним Судом підходів у подібних правовідносинах, за умови підтвердження підстав касаційного перегляду, визначених пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України. Водночас підлягає вирішенню питання щодо підставності формування правового висновку Верховного Суду стосовно застосування статей 2, 11, 13, 20, 74, 75, 77, 231, 236, 237, 238, 278, 282 Господарського процесуального кодексу України у подібних правовідносинах.
6.4. З приводу наведеного Суд зазначає про таке.
6.5. Так, у статті 56 Конституції України закріплено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
6.6. Завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України).
6.7. Відшкодування моральної (немайнової) шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 9 частини другої статті 16 цього ж Кодексу).
6.8. Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні ділової репутації юридичної особи.
6.9. За загальним правилом, згідно з частиною першою статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
6.10. У частині другій статті 1167 цього ж Кодексу визначено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
6.11. Згідно з частиною першою статті 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
6.12. Відповідно до статті 1174 цього ж Кодексу шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
6.13. За висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.
6.14. Застосовуючи положення статей 1173, 1174 Цивільного кодексу України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування (пункт 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2019 у справі № 916/1423/17).
6.15. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.04.2020 у справі № 925/1196/18 сформульований висновок про те, що статті 1173, 1174 Цивільного кодексу України є спеціальними й передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Утім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 Цивільного кодексу України.
6.16. При цьому природа такого зв`язку має бути пряма, тобто дії відповідача мають завдавати шкоду позивачеві як conditio sine qua non ("умова, без якої не може бути") (постанова Верховного Суду від 30.11.2022 у справі № 910/10501/19).
6.17. Відмовляючи у задоволенні позову з посиланням на наведені норми права, суди попередніх інстанцій зазначили, що ФГ Бурки В.В. не підтвердило належними та допустимими доказами наявність усіх складових, необхідних для стягнення шкоди, зокрема не довело порушення ділових зв`язків унаслідок дій ДБР, а також не конкретизувало, які саме ділові відносини та з якими саме особами були порушені.
Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 2 000 000,00 грн суди дійшли висновку, що Позивач не обґрунтував заявлений розмір, не надав розрахунку та не навів критеріїв, за якими визначено суму, що підлягає стягненню.
Водночас суди визнали необґрунтованою вимогу про стягнення 29,00 грн як матеріальної шкоди, пов`язаної з витратами на направлення заяви до Личаківського районного суду м. Львова, оскільки такі витрати не є збитками, а належать до судових витрат; питання їх відшкодування вирішується шляхом подання відповідної заяви та розподіляється за правилами процесуального законодавства.
6.18. Заперечуючи правильність застосування судами положень статей 22, 23, 1066, 1167, 1176 Цивільного кодексу України, Позивач наголошує, що такі норми були застосовані без урахування правових висновків щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 27.05.2021 у справі № 761/12945/19.
6.19. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
6.20. Відповідно до положень вказаної норми, касаційний перегляд з указаних підстав може відбутися за наявності таких складових: 1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; 2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
6.21. Колегія суддів враховує, що процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття "подібні правовідносини", а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.
6.22. Так, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет).
6.23. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 визначила наступні критерії подібності правовідносин у розумінні норм процесуального законодавства.
Для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями, з-поміж яких змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.
У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.
6.24. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування таких правових висновків у кожній конкретній справі.
Схожа правова позиція є усталеною та знайшла своє відображення у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц.
6.25. Суд зазначає, що посилання Скаржника на те, що суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях вищенаведені норми без урахування висновків щодо її застосування у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 27.05.2021 у справі № 761/12945/19, є безпідставним, з огляду на таке.
6.26. У наведеній Скаржником справі розглядався цивільний спір між фізичними особами про відшкодування матеріальної та моральної шкоди внаслідок залиття квартири. Верховний Суд на підставі постанови від 27.05.2021, залишаючи без змін постанову суду апеляційної інстанції про часткове задоволення позову, послався на статтю 1166 Цивільного кодексу України і виснував про те, що цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень Цивільного кодексу України щодо відшкодування шкоди, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди. При цьому суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що позивач довела факт залиття її квартири внаслідок неправомірних дій відповідача, розмір завданих збитків, тоді як відповідач не спростувала своєї вини у залитті квартири позивача.
6.27. Водночас у справі, яка розглядається і судові рішення у якій є предметом касаційного перегляду, суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позову, виходили з того, шо Позивач не довів обставин заподіяння йому шкоди, зокрема діями/бездіяльністю ДБР під час розгляду заяви Позивача, наявності причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та протиправними діями/бездіяльністю. Відтак, суди попередніх інстанцій відмовили у задоволенні позову не з огляду на відсутність вини Відповідача, а з підстав недоведеності Позивачем сукупності юридично значущих обставин, необхідних для покладення відповідальності, а саме факту настання шкоди, її реальності та розміру, а також причинно-наслідкового зв`язку між заявленою шкодою і конкретними діями/бездіяльністю ДБР під час розгляду заяви Позивача. За таких висновків питання вини Відповідача не набуло самостійного вирішального значення та не було покладене в основу оскаржуваних судових рішень.
6.28. Тому правовідносини у справі, яка розглядається, і в зазначеній Скаржником у касаційній скарзі справі відмінні за матеріально-правовим регулюванням, за фактично-доказовою базою, встановленими судами обставинами справи і зібраними та дослідженими у них доказами, що вказує на неподібність правовідносин у наведеній для порівняння постанові Верховного Суду з правовідносинами у справі, яка розглядається, насамперед за змістовим критерієм. У зв`язку з чим відсутні підстави вважати, що висновки Верховного Суду у справі № 761/12945/19 зроблені з урахуванням однакових фактичних обставин, установлених судами попередніх інстанцій у справі, що розглядається, і з різним застосуванням одних і тих же норм права.
Аналогічна позиція викладена також у постанові Верховного Суду від 15.01.2026 у cправі № 910/4380/25, ухваленій за тотожних обставинах спору.
6.29. Отже, аргументи Скаржника стосовно неврахування судами висновків Верховного Суду щодо застосування вищенаведених норми, викладених у наведеній постанові, не знайшов підтвердження як підстава касаційного оскарження. Відтак вказана Скаржником підстава касаційного оскарження, визначена пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, також не підтвердилася.
6.30. Згідно з пунктом 5 частин першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
6.31. Зважаючи на те, що підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів, відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 цього Кодексу, вважає за необхідне закрити касаційне провадження у відповідній частині.
6.32. Стосовно визначеної Скаржником підстави касаційного оскарження судових рішень у справі, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, Суд зазначає таке.
6.33. Відповідно до пункту 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
6.34. Зі змісту вказаної норми вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.
6.35. Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19.08.2022 у справі № 908/2287/17 вказав, що при касаційному оскарженні судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, окрім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити, зокрема, зазначення норми права, щодо якої відсутній висновок про її застосування, із конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи
6.36. Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України скаржник повинен обґрунтувати, в чому саме полягає неправильне застосування норми матеріального права чи порушення норми процесуального права, щодо якої відсутній висновок Верховного Суду (у чому саме полягає помилка судів попередніх інстанцій при застосуванні відповідних норм права та як саме ці норми права судами були застосовано неправильно).
6.37. Отже, з`ясуванню підлягає як відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, так і наявність/відсутність неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
6.38. Водночас формування правового висновку не може ставитись у пряму залежність від обставин конкретної справи та зібраних у ній доказів і здійснюватися поза визначеними Господарським процесуальним кодексом України межами розгляду справи судом касаційної інстанції.
6.39. Суд зазначає, що положення статей 2, 11, 13, 74, 75, 77, 236, 237, 238, 272 Господарського процесуального кодексу України є загально процесуальними вимогами стосовно принципів господарського процесу, дослідження доказів та обґрунтованості судового рішення. Тому формування висновку Верховного Суду щодо застосування наведених норм має бути зумовлене правовою проблемою у практиці їх застосування та необхідністю формування єдиної правозастосовчої практики щодо спірного питання. Таких обставин Скаржник у касаційній скарзі не навів.
У контексті обраної Скаржником підстави касаційного оскарження Верховний Суд констатує, що він лише окреслює свою позицію щодо правовідносин, що склалися між учасниками спору, в яких, на його думку, відсутній висновок суду касаційної інстанції. Касаційна скарга за своїм змістом фактично зводиться до незгоди з наданою судами першої і апеляційної інстанцій оцінкою встановлених фактичних обставин справи, до необхідності надання судом касаційної інстанції переоцінки наявних в матеріалах справи доказів, що не є можливим з огляду на визначені в статті 300 Господарського процесуального кодексу України межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Відтак посилання Скаржника на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах визнаються декларативними, необґрунтованими та відхиляються.
Аналогічна позиція викладена також у постанові Верховного Суду від 15.01.2026 у cправі № 910/4380/25, ухваленій за тотожних обставинах спору.
6.40. З огляду на наведене, зазначена Скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не підтвердилася під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваних рішення і постанови з цієї підстави.
6.41. Верховний Суд відхиляє доводи Скаржника про необхідність закриття провадження у справі з підстав непідвідомчості спору господарським судам.
Колегія суддів ураховує, що у цій справі сторонами є юридичні особи, а заявлена вимога спрямована на захист цивільного права (інтересу) Позивача шляхом відшкодування шкоди. За таких обставин, з огляду на суб`єктний склад і характер заявлених вимог, спір відповідає критеріям, визначеним главою 2 Господарського процесуального кодексу України, а відтак підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.
Додатково Суд бере до уваги, що Позивач уже звертався з аналогічними вимогами до Відповідача до Личаківського районного суду м. Львова у межах справи № 463/11002/24. Ухвалою суду від 02.12.2024, залишеною без змін постановою Львівського апеляційного суду від 14.05.2025 у справі № 463/11002/24, у відкритті провадження було відмовлено з мотивів підвідомчості спору господарському суду.
Суди загальної юрисдикції, встановивши, що Позивач заявив до ДБР вимоги виключно про відшкодування моральної та майнової шкоди, заподіяної діями суб`єкта владних повноважень, при цьому такі вимоги не поєднані з вимогою про вирішення публічно-правового спору, дійшли висновку, що за суб`єктним складом та предметними критеріями спір відповідає вимогам статей 4, 20 Господарського процесуального кодексу України, а отже підлягає розгляду господарським судом, у зв`язку з чим відмовили у відкритті провадження.
Ухвалою Верховного Суду від 05.06.2025 у справі № 463/11002/24 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ФГ Бурки В.В. на ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 02.12.2024 та постанову Львівського апеляційного суду від 14.05.2025.
А відтак, судовими рішеннями у справі № 463/11002/24 встановлено підвідомчість цього спору господарському суду, а тому зазначене не може бути поставлено під сумнів, з огляду на необхідність запобігання виникненню юрисдикційного конфлікту.
6.42. За таких обставин, перевіривши застосування судами першої і апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених судами фактичних обставин справи та в межах наведених у касаційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку про необґрунтованість скарги та про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.
7. Висновки Верховного Суду
7.1. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
7.2. Оскільки після відкриття касаційного провадження у справі виявилося, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Верховного Суду, на яку посилався скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними, касаційне провадження за касаційною скаргою ФГ Бурки В.В., в частині підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, необхідно закрити на підставі пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України.
7.3. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішенні судів першої та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
7.4. Згідно положень статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
7.5. Звертаючись із касаційною скаргою, Скаржник не спростував наведених висновків судів попередніх інстанцій та не довів неправильного застосування ними норм матеріального і процесуального права, як необхідної передумови для скасування прийнятих у справі судових рішень.
7.6. За таких обставин, доводи касаційної скарги, не свідчать про наявність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, у зв`язку з чим касаційна скарга в частині оскарження рішення місцевого суду і постанови суду апеляційної інстанції з підстави, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
8. Розподіл судових витрат
8.1. Відповідно до частини першої статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
8.2. Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору (частина друга цієї ж статті).
8.3. Оскільки при вирішенні спору по суті Позивачу відмовлено у позові, а його касаційна скарга залишена без задоволення із залишенням без змін оскаржуваних рішень, то витрати по сплаті судового збору не підлягають розподілу у силу звільнення Позивача від сплати судового збору, що передбачено пунктом 11 частини другої статті 3 Закону України "Про судовий збір".
Керуючись статтями 296, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд,

ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційне провадження за касаційною скаргою Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича на постанову Західного апеляційного господарського суду від 09.12.2025 та рішення Господарського суду Львівської області від 22.10.2025 у справі № 914/2002/25 з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити.
2. Касаційну скаргу Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича на постанову Західного апеляційного господарського суду від 09.12.2025 та рішення Господарського суду Львівської області від 22.10.2025 у справі № 914/2002/25 з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, залишити без задоволення.
3. Постанову Західного апеляційного господарського суду від 09.12.2025 та рішення Господарського суду Львівської області від 22.10.2025 у справі № 914/2002/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. Зуєв

Судді І. Берднік

І. Міщенко