ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2026 року 
м. Київ

cправа № 910/4306/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Бенедисюка І. М. (головуючого), Власова Ю. Л., Малашенкової Т.М.,
за участю секретаря судового засідання Росущан К. О.,

представників учасників справи:
позивача - Кушнаренко Д. В. (адвокат)
відповідача - Пащенко М. В. (самопредставництво)

розглянув у відкритому судовому засіданні 
касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Оіліндустрія ЛТД" 
на рішення Господарського суду міста Києва від 26.06.2025 та
постанову Північного апеляційного господарського суду від 13.10.2025
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Оіліндустрія ЛТД"
до Антимонопольного комітету України
про визнання недійсними пунктів 1 та 2 резолютивної частини рішення Антимонопольного комітету України від 25.12.2024 № 91-р.

1. Короткий зміст позовних вимог

Товариство з обмеженою відповідальністю "Оіліндустрія ЛТД" (далі - позивач, ТОВ "Оіліндустрія ЛТД") звернулося до суду із позовом до Антимонопольного комітету України (далі - відповідач, АМК, Комітет) про визнання недійсними пунктів 1 та 2 рішення Антимонопольного комітету України від 25.12.2024 № 91-р "Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та стягнення штрафу" (далі - рішення АМК).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на ті обставини, що оскаржуване рішення АМК в частині, що стосується позивача, є неправомірним, оскільки ґрунтується на припущеннях відповідача. В матеріалах антимонопольної справи відсутні докази на підтвердження обставин антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів, відтак, на переконання позивача, оскаржуване рішення АМК є незаконним та підлягає скасуванню в частині, що стосується позивача.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

Господарський суд міста Києва рішенням від 26.06.2025 (суддя Підченко Ю.О.), яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 13.10.2025 (колегія суддів: Владимиренко С. В., Демидова А.М., Ходаківська І. П.) у задоволенні позову відмовлено. 

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ТОВ "Оіліндустрія ЛТД", з посиланням на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд касаційної інстанції скасувати судові рішення попередніх інстанцій, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
4. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга подана на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 287 ГПК України (з посиланням на пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК України).

Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник зазначає, що судом апеляційної інстанції застосовано норми права, без врахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах, а саме щодо застосування пункту 4 частини другої статті 6 Закону України "Про захист економічної конкуренції" ( далі - Закон 2210-ІІІ): від 24.04.2018 у справі № 917/1357/17, від 15.12.2020 у справі № 910/2025/20, від 29.05.2018 у справі № 917/1424/17, від 07.11.2019 у справі № 914/1696/18, від 13.08.2019 у справі № 916/2670/18, від 05.08.2019 у справі № 922/2513/18 та в ухвалі від 21.05.2020 у справі № 923/330/19.

За твердженням скаржника, судами попередніх інстанцій не враховано факт процесуального порушення Комітету, яке полягає у тому, що Комітет не розглянув клопотання позивача про відкладення розгляду антимонопольної справи.

5. Доводи інших учасників справи 

У відзиві на касаційну скаргу АМК заперечує проти доводів скаржника, зазначаючи про їх необґрунтованість, і просить оскаржувані судові рішення залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення. 

6. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

Рішення судів попередніх судових інстанцій мотивовані такими фактичними встановленими обставинами та висновками.

Тимчасова адміністративна колегія Антимонопольного комітету України, розглянувши матеріали справи № 145-26.13/196-24 про порушення, зокрема, ТОВ "Оіліндустрія ЛТД" законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого пунктом 4 частини другої статті 6, пункту 1 статті 50 Закону №2210-III, винесла спірне рішення, яким постановила, зокрема:
1. визнати, що ТОВ "Оіліндустрія ЛТД" та інший учасник вчинили порушення, передбачене пунктом 4 частини 2 статті 6, пункту 1 статті 50 Закону України №2210-III, у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів, проведених акціонерним товариством "Укргазвидобування" на закупівлю: "22П-136 7610000-7 - Послуги пов`язані з видобуванням газу (Послуги з капітального ремонту нафтових та газових свердловин на родовищах АТ "Укргазвидобування" (Лоти 1-6)" (ідентифікатор торгів в електронній системі "Prozorro" UA-2022-12-15-006916-а) (далі - Торги 1).
2. накласти на ТОВ "Оіліндустрія ЛТД" штраф у розмірі 1 599 406,00 грн за порушення, зазначене у пункті 1 резолютивної частини цього рішення.

АМК під час розгляду справи № 145-26.13/196-24 встановлено наступне. 
Відповідачами в антимонопольній справі є суб`єкти господарювання ТОВ "Оіліндустрія ЛТД", ТОВ "Нафтова долина" та ТОВ "ХІ Гірничий Цех". 

Інформація про торги. 
Торги 1 (період проведення 15.12.2022 - 29.03.2023). 
Акціонерним товариством "Укргазвидобування" проведено відкриті торги: "22П-136 76110000-7 - Послуги пов`язані з видобуванням газу (Послуги з капітального ремонту нафтових та газових свердловин на родовищах АТ "Укргазвидобування" (Лот 1 - ДК 021:2015 76110000-7 Послуги, пов`язані з видобуванням газу (Послуги з капітального ремонту нафтових та газових свердловин на родовищах АТ "Укргазвидобування"); Лот 2 - ДК 021:2015 76110000-7 Послуги, пов`язані з видобуванням газу (Послуги з капітального ремонту нафтових та газових свердловин на родовищах АТ "Укргазвидобування"); Лот 3 - ДК 021:2015 76110000-7 Послуги, пов`язані з видобуванням газу (Послуги з капітального ремонту нафтових та газових свердловин на родовищах АТ "Укргазвидобування"); Лот 4 - ДК 021:2015 76110000-7 Послуги, пов`язані з видобуванням газу (Послуги з капітального ремонту нафтових та газових свердловин на родовищах АТ "Укргазвидобування"); Лот 5 - ДК 021:2015 76110000-7 Послуги, пов`язані з видобуванням газу (Послуги з капітального ремонту нафтових та газових свердловин на родовищах АТ "Укргазвидобування"); Лот 6 - ДК 021:2015 76110000-7 Послуги, пов`язані з видобуванням газу (Послуги з капітального ремонту нафтових та газових свердловин на родовищах АТ "Укргазвидобування")" відповідно до оголошення № UA-2022-12-15-006916-а, опублікованого в системі "Prozorro".

?????У Торгах 1 взяли участь за першим лотом: ТОВ "Нафтова долина", ПП "Українська сервісна бурова компанія 1", ТОВ "Оіліндустрія ЛТД", ТОВ "УБС КРС", ТОВ "Оранта" ЛТД. За другим лотом взяли участь: ТОВ "Нафтова долина", ТОВ "Оранта" ЛТД, ТОВ "Оіліндустрія ЛТД", ПП "Українська сервісна бурова компанія 1". За третім лотом взяли участь: ТОВ "Нафтова долина", ТОВ "Оіліндустрія ЛТД", ПП "Українська сервісна бурова компанія 1", ТОВ "Оранта" ЛТД. За четвертим лотом взяли участь: ТОВ "УБС КРС", ТОВ "Нафтова долина", ТОВ "Оіліндустрія ЛТД", ТОВ "Оранта" ЛТД. За п`ятим лотом взяли участь: ТОВ "Оранта" ЛТД, ТОВ "Нафтова долина", ТОВ "Оіліндустрія ЛТД", ПП "Українська сервісна бурова компанія 1". За шостим лотом взяли участь: ТОВ "Нафтова долина", ТОВ "Оіліндустрія ЛТД", ТОВ "Оранта" ЛТД, ТОВ "УБС КРС". 

АМК за результатами розгляду справи встановлені антиконкурентні узгоджені дії позивача та іншого учасника під час участі у Торгах 1, які узагальнено полягають у наступному: 

- взаємозв`язок відповідачів у Торгах 1 через третіх осіб, а саме через ТОВ "Бенс Трейд" та через ТОВ "Весна 2030";

- погоджена господарська діяльність відповідачів у Торгах 1;

- надання відповідачами у Торгах 1 фінансової допомоги суб`єктам господарювання, пов`язаним відносинами контролю, та наявність господарських відносин; 

- використання відповідачами у Торгах 1 спільних засобів зв`язку; 

- використання ІР-адрес у господарській діяльності та під час участі в Торгах 1;

- участь одного відповідача в Торгах 1 задля забезпечення перемоги іншого Відповідача в Торгах 1, яка полягає у тому, що ТОВ "Нафтова долина" не усунув невідповідностей, встановлених замовником.

Спір у справі виник через те, що позивач вважає, що наявні підстави, передбачені статтею 59 Закону №2210-III для визнання недійсними пунктів рішення АМК.

Позивач у своїй позовній заяві зазначав про те, що, приймаючи оспорюване рішення, Комітетом допущено процесуальні порушення, оскільки позивача було обмежено у належному захисті своїх прав та можливості надати обґрунтовані пояснення, оскільки Комітет без належної мотивації не задовольнив клопотання позивача про продовження строку розгляду подання №23/12-24-1 від 23.12.2024 відкладення розгляду антимонопольної справи. 

Позивач зазначає про, що:
- Комітетом не доведено взаємозв`язок позивача із ТОВ "Нафтова долина" через ТОВ "Бенс Трейд" та ТОВ "Весна 2030", оскільки позивачу не відомо про те, чому співпадає телефонний номер ТОВ "Нафтова долина" та ТОВ "Бенс Трейд", власником якого є ОСОБА_1 , який є керівником позивача;
- щодо взаємозв`язку із ТОВ "Весна 2030", то між ними наявні господарські операції не заборонені законом; 
- щодо спільних IP-адрес, які використовував позивач та ТОВ "Нафтова долина", то для участі у процедурі закупівлі позивачем були залучені сторонні особи і позивачу не відомо, яких осіб ТОВ "Нафтова долина" залучило для участі у процедурі закупівлі, це стосується і використання спільного із ТОВ "Нафтова долина" телефонного номера;
- щодо взаємозв`язків позивача, ТОВ "Села трейдинг", ТОВ "Стоун-К" та ТОВ "Нафтова долина", то позивач перераховував ТОВ "Стоун-К" грошові кошти за оренду обладнання, а ТОВ "Стоун-К" та позивач є учасниками одного ринку. 
Позивач також вказує на те, що пасивна поведінка ТОВ "Нафтова долина" під час участі у процедурі закупівлі не свідчить про узгодженість дій вказаних осіб з метою отримання позивачем перемоги у торгах. 

Крім того, позивач звертає увагу суду на те, що щодо інших учасників процедури закупівлі Комітет перевірки не проводив, лише стосовно позивача та ТОВ "Нафтова долина". 

Суди попередніх інстанцій зауважили про те, що у матеріалах справи відсутні та скаржником не подано належного та допустимого доказу, який би підтверджував наявність визначених статтею 59 Закону № 2210-ІІІ підстав для визнання недійсним та скасування рішення АМК, або спростовував би правомірність і обґрунтованість висновків оскаржуваного рішення АМК. За таких обставин, визначених статтею 59 Закону № 2210-ІІІ підстав для скасування рішення АМК, прийнятого за результатами розгляду антимонопольної справи, суди попередніх інстанцій не вбачили.

7. Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції

Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

8. Джерела права. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій

Причиною виникнення спору у справі стало питання щодо наявності чи відсутності підстав про визнання недійсними пунктів 1 та 2 резолютивної частини рішення АМК.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, дії позивача кваліфіковано за ознаками пункту 4 частини другої статті 6 та пункту 1 статті 50 Закону №2210-III, які стосуються спотворення результатів торгів. 

Відповідно до приписів Закону № 2210-III: 

- економічна конкуренція (конкуренція) - змагання між суб`єктами господарювання з метою здобуття завдяки власним досягненням переваг над іншими суб`єктами господарювання, внаслідок чого споживачі, суб`єкти господарювання мають можливість вибирати між кількома продавцями, покупцями, а окремий суб`єкт господарювання не може визначати умови обороту товарів на ринку (абзац другий статті 1); 
- антиконкурентними узгодженими діями є узгоджені дії, які призвели чи можуть призвести до недопущення, усунення чи обмеження конкуренції (частина перша статті 6);
- антиконкурентними узгодженими діями, зокрема, визнаються узгоджені дії, які стосуються спотворення результатів торгів, аукціонів, конкурсів, тендерів (пункт 4 частини другої статті 6); 
- порушеннями законодавства про захист економічної конкуренції є антиконкурентні узгоджені дії (пункт 1 статті 50); 
- порушення законодавства про захист економічної конкуренції тягне за собою відповідальність, встановлену законом (стаття 51); 
- за порушення, передбачені, зокрема пунктом 1 статті 50 цього Закону, накладаються штрафи у розмірі, встановленому частиною другою статті 52 Закону №2210-III.

Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Касаційне провадження у справі відкрито, зокрема, на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

Отже, відповідно до положень пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України касаційний перегляд з вказаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 21.03.2024 у справі № 191/4364/21, ухвалах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2024 у справі № 902/1076/24, від 09.08.2024 у справі № 127/22428/21, постанов Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11.11.2020 у справі № 753/11009/19, від 27.07.2021 у справі №585/2836/16-ц, в яких означено, що висновок (правова позиція) - це виклад тлумачення певної норми права (або ряду норм), здійснене Верховним Судом (Верховним Судом України) під час розгляду конкретної справи, обов`язкове для суду та інших суб`єктів правозастосування під час розгляду та вирішення інших справ у разі існування близьких за змістом або аналогічних обставин спору.

При цьому наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Що ж до визначення подібних правовідносин, то в силу приписів статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19, в якій визначено критерій подібності правовідносин.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи [див. постанови від 27.03.2018 у справі №910/17999/16 (пункт 32); від 25.04.2018 у справі №925/3/17 (пункт 38); від 16.05.2018 у справі №910/24257/16 (пункт 40); від 05.06.2018 у справі №243/10982/15-ц (пункт 22); від 31.10.2018 у справі №372/1988/15-ц (пункт 24); від 05.12.2018 у справах №522/2202/15-ц (пункт 22) і №522/2110/15-ц (пункт 22); від 30.01.2019 у справі №706/1272/14-ц (пункт 22)]. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

Так, скаржник зазначає, що судом апеляційної інстанції застосовано норми права без урахування висновку щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду.

Як вже було зазначено, предметом розгляду у цій справі є визнання недійсними пункти 1 та 2 резолютивної частини рішення АМК, яким визнано, зокрема, що позивачем вчинено порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого пунктом 4 частини другої статті 6 та пунктом 1 статті 50 Закону № 2210-III, у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів.

Суди попередніх інстанцій відмовили у задоволенні позовних вимог (в частині, що стосується позивача), вказавши на відсутність підстав, визначених статтею 59 Закону № 2210-III, для скасування оскаржуваного рішення АМК.

Втім, на думку скаржника, суди попередніх інстанції порушили норми процесуального права та неправильно застосували норми матеріального права, а тому є підстави для скасування оскаржуваних судових рішень.

Верховний Суд, оцінюючи доводи касаційної скарги, зазначає, що специфіка спорів щодо оскарження рішень АМК, якими визнано дії учасників торгів антиконкурентними узгодженими діями, які стосуються спотворення результатів торгів (аукціонів), полягає у тому, що у кожному конкретному випадку судами першої та апеляційної інстанцій під час розгляду справ з`ясовується питання наявності/відсутності підстав для зміни, скасування чи визнання недійсними рішень органів АМК, якими в силу приписів частини першої статті 59 Закону, зокрема, є:
- неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи;
-недоведення обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими;
- невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи.

Суд наголошує, що Закон не ставить застосування передбачених ним наслідків узгоджених антиконкурентних дій у залежність від "спільної домовленості разом брати участь у торгах з метою усунення конкуренції". Цілком зрозуміло, що така "домовленість" навряд чи може мати своє матеріальне втілення у вигляді письмових угод чи інших документів. А тому питання про наявність/відсутність узгоджених антиконкурентних дій має досліджуватися судами, виходячи з усієї сукупності обставин і доказів, з`ясованих і досліджених у справі, враховуючи їх вірогідність і взаємозв`язок, у відповідності до статті 86 ГПК України. Зазначена правова позиція Верховного Суду є сталою та послідовною. Про необхідність врахування наведеної правової позиції у застосуванні приписів статті 86 ГПК України зазначалося у низці постанов Верховного Суду, зокрема у постановах від 07.11.2019 у справі № 914/1696/18, від 13.08.2019 у справі № 916/2670/18, від 05.08.2019 у справі № 922/2513/18 (на неврахування яких посилається скаржник), від 04.02.2021 у справі № 910/17126/19, від 23.03.2021 у справі № 910/4542/20, які є релевантними і для цієї справи з точки зору застосування статті 86 ГПК України.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач покликається на неповне з`ясування відповідачем фактичних обставин справи, зазначаючи, що висновки АМК ґрунтуються на припущеннях, є незаконними та рішення АМК в оскаржуваній частині підлягає скасуванню.

Скаржник зазначає про неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду, викладених у постановах, зазначених в розділі 4 цієї постанови. 

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що кожна зі справ за участю органів АМК є індивідуальною, з притаманною лише цій справі специфікою та особливостями. Доведення порушення у вигляді антиконкурентних узгоджених дій ґрунтується на сукупності обставин, які зазначені в мотивувальній частині рішення, а не на окремому поодинокому факті або обставині.

Верховний Суд також не раз наголошував, що не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.

У справі № 917/1357/17, на неврахування якої зазначає скаржник, предметом розгляду було скасування рішення АМК в частині визнання вчинення позивачем порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону.

Позовна заява мотивована тим, що рішення АМК ухвалене при неповному з`ясуванні обставин, вказаним рішенням не доведена антиконкурентна узгоджена поведінка позивача, не зазначені докази, які підтверджують негативний вплив на стан конкуренції на цьому ринку у вигляді настання певних негативних наслідків для інших суб`єктів господарювання.

Предметом розгляду справи № 910/2025/20 було визнання частково недійсним рішення АМК в частині визнання вчинення позивачами порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону-III.

Щодо постанови Верховного Суду у справі від 29.05.2019 № 917/1424/17, на яку посилається скаржник, то предметом перегляду було визнання недійсним рішення АМК в частині визнання вчинення позивачем порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону № 2210-III.

Предметом розгляду справи № 914/1696/18 було визнання недійсним рішення АМК про визнання вчинення позивачами порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону № 2210-III.

Предметом розгляду справи № 916/2670/18 було визнання недійсним і скасування рішення АМК про визнання вчинення позивачами порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону № 2210-III.

Предметом розгляду справи № 922/2513/18 було визнання недійсним та скасування рішення АМК в частині визнання вчинення позивачем порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону № 2210-III.

Проте Суд зазначає, що скаржник безпідставно посилається для обґрунтування підстави касаційного оскарження згідно з пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України в цій частині на справу № 923/330/19, у якій Суд постановив ухвалу від 21.05.2020 про закриття касаційного провадження на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України, а при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд має враховувати висновки щодо застосування норм права, викладені саме в постановах Верховного Суду, у зв`язку з чим зазначена ухвала на відміну від постанови Верховного Суду не є джерелом правозастосовчої практики в розумінні приписів частини четвертої статті 236 та пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України.

Верховний Суд виходить з того, що зазначені вище справи і ця справа, яка розглядається, є схожими в частині, що стосується предмета позову (визнання частково недійсним рішення АМК в частині визнання вчинення позивачами порушення законодавства про захист економічної конкуренції), за однаковим нормативно-правовим регулюванням кваліфікації та притягнення за правопорушення, а саме за пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону № 2210-III. Проте в означених скаржником постановах правові висновки щодо застосування норми права є загальними й універсальними при розгляді справ за участю органів АМК, предметом яких є визнання недійсним його рішень, адже кваліфікація правопорушення здійснена за пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону. У кожній із наведених скаржником справ судами досліджувались різні за змістом докази, які подавались сторонами відповідно до правової кваліфікації АМК певних дій як правопорушення, та на підставі встановлених судами обставин суди ухвалювали відповідні судові рішення, що, у свою чергу, не може свідчити про подібність правовідносин у названих справах за змістовим критерієм, оскільки рішення у них прийняті за результатами дослідження різних доказів.

Колегія суддів відхиляє доводи скаржника про неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених у постановах Верховного Суду на які посилається скаржник, оскільки у справі, яка розглядається, суди попередніх інстанцій, враховуючи усю сукупність обставин і доказів, з`ясованих і досліджених в антимонопольній справі, встановили, що АМК досліджував, зокрема: 
- взаємозв`язок через третіх суб`єктів господарювання;
- погоджену господарську діяльність у Торгах 1;
- надання учасниками у Торгах 1 фінансової допомоги суб`єктам господарювання, пов`язаним відносинами контролю, та наявності господарських відносин;
- використання учасниками в Торгах 1 спільних засобів зв`язку;
- використання одних IP-адрес під час участі в аукціоні в Торгах 1;
- використання IP-адрес у господарській діяльності та під час участі у Торгах 1;
- участь одного учасника в Торгах 1 задля забезпечення перемоги іншого учасника.

На переконання судів попередніх інстанцій, встановлені АМК факти у своїй сукупності не можуть бути результатом випадкового збігу обставин чи наслідком об`єктивних чинників, тому наведені АМК докази є підтвердженими та достатніми для висновків, викладених у рішенні АМК.

Суди попередніх інстанцій зауважили про те, що у матеріалах справи відсутні та позивачем до суду не подано належного та допустимого доказу, який би спростовував правомірність і обґрунтованість висновків АМК щодо того, що скаржник допустив порушення, передбачене пунктом 4 частини другої статті 6, пунктом 1 статті 50 Закону № 2210-ІІІ, у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів.

За приписами статті 3 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" основним завданням названого АМК є участь у формуванні та реалізації конкурентної політики в частині, зокрема, здійснення державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції на засадах рівності суб`єктів господарювання перед законом та пріоритету прав споживачів, запобігання, виявлення і припинення порушень законодавства про захист економічної конкуренції.

Для реалізації завдань, покладених на Антимонопольний комітет України, в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві і Севастополі утворюються територіальні відділення Антимонопольного комітету України, повноваження яких визначаються названим Комітетом у межах його компетенції. Повноваження територіальних відділень Антимонопольного комітету України визначаються цим Законом, іншими актами законодавства (частини перша і друга статті 12 Закону України "Про Антимонопольний комітет України").

Водночас згідно з частиною першою статті 7 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" у сфері здійснення контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції Антимонопольний комітет України має такі повноваження: розглядати заяви і справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та проводити розслідування за цими заявами і справами; приймати передбачені законодавством про захист економічної конкуренції розпорядження та рішення за заявами і справами, перевіряти та переглядати рішення у справах, надавати висновки щодо кваліфікації дій відповідно до законодавства про захист економічної конкуренції.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону № 2210-III встановлено, що підставами для зміни, скасування чи визнання недійсними рішень органів Антимонопольного комітету України є: неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи; недоведення обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи; заборона концентрації відповідно до Закону України "Про санкції"; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. 

Для кваліфікації дій суб`єкта господарювання як антиконкурентних узгоджених дій не є обов`язковим фактичне настання наслідків у формі відповідно недопущення, усунення чи обмеження конкуренції, ущемлення інтересів інших суб`єктів господарювання (конкурентів, покупців) чи споживачів, зокрема, через заподіяння їм шкоди (збитків) або іншого реального порушення їх прав чи інтересів, чи настання інших відповідних наслідків. 

Недосягнення суб`єктами господарювання мети, з якою вони узгоджують власну конкурентну поведінку, з причин та обставин, що не залежать від їх волі, не є підставою для встановлення відсутності правопорушення, передбаченого статтею 6 Закону.

Таким чином, у розгляді справ про оскарження рішень АМК щодо визнання дій суб`єктів господарювання антиконкурентними узгодженими для кваліфікації цих дій не є обов`язковою умовою наявність негативних наслідків таких дій у вигляді завдання збитків, порушень прав та охоронюваних законом інтересів інших господарюючих суб`єктів чи споживачів, оскільки достатнім є встановлення самого факту погодження конкурентної поведінки, яка може мати негативний вплив на конкуренцію. 

Отже, для визнання органом АМК порушення законодавства про захист економічної конкуренції вчиненим достатнім є встановлення й доведення наявності наміру суб`єктів господарювання погодити (скоординувати) власну конкурентну поведінку, зокрема шляхом обміну інформацією під час підготовки тендерної документації, що разом з тим призводить або може призвести до переваги одного з учасників під час конкурентного відбору з метою визначення переможця процедури закупівлі.

Негативним наслідком при цьому є сам факт спотворення результатів торгів (через узгодження поведінки конкурсантами).

Узгоджена поведінка учасників торгів не відповідає суті конкурсу. 

Змагальність під час торгів забезпечується таємністю інформації. З огляду на зміст статей 1, 5, 6 Закону № 2210-III змагальність учасників процедури закупівлі передбачає самостійні та незалежні дії (поведінку) кожного з них, обов`язок готувати свої пропозиції окремо, без обміну інформацією.

Близька за змістом правова позиція висловлена у низці постанов Верховного Суду, у тому числі, в постановах Верховного Суду від 13.03.2018 зі справи №924/381/17, від 12.06.2018 зі справи № 922/5616/15, від 18.10.2018 зі справи № 916/3214/17, від 18.12.2018 зі справи № 922/5617/15, від 05.03.2020 зі справи № 924/552/19, від 11.06.2020 зі справи № 910/10212/19, від 22.10.2019 зі справи № 910/2988/18, від 07.11.2019 зі справи № 914/1696/18, від 02.07.2020 зі справи № 927/741/19, від 09.12.2021 зі справи № 916/3366/20, від 14.06.2022 зі справи № 910/1667/21, і підстави для відступу від неї відсутні.

Верховним Судом неодноразово наголошувалося на тому, що господарським судам першої та апеляційної інстанцій під час вирішення справ щодо визнання недійсними рішень АМК про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, зокрема, за антиконкурентні узгоджені дії, які стосуються спотворення результатів торгів та накладення штрафу, належить здійснювати оцінку обставин справи та доказів за своїм внутрішнім переконанням в порядку частини другої статті 86 ГПК України, зокрема, досліджувати також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у справі у їх сукупності. 

Закон № 2210-III не ставить застосування передбачених ним наслідків узгоджених антиконкурентних дій у залежність від "спільної домовленості разом брати участь у торгах з метою усунення конкуренції". Цілком зрозуміло, що така "домовленість" навряд чи може мати своє матеріальне втілення у вигляді письмових угод чи інших документів. А тому питання про наявність/відсутність узгоджених антиконкурентних дій має досліджуватися судами, виходячи з усієї сукупності обставин і доказів, з`ясованих і досліджених у справі, враховуючи їх вірогідність і взаємозв`язок, у відповідності до статті 86 ГПК України.

Зазначена правова позиція Верховного Суду є сталою та послідовною. Про необхідність врахування наведеної правової позиції у застосуванні приписів статті 86 ГПК України зазначалося у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 22.10.2019 зі справи № 910/2988/18, від 05.08.2019 зі справи № 922/2513/18, від 07.11.2019 зі справи № 914/1696/18, від 11.06.2020 зі справи № 910/10212/19, від 02.07.2020 зі справи № 927/741/19, від 26.01.2021 зі справи № 910/2576/20, від 04.02.2021 у справі № 910/17126/19, від 23.03.2021 у справі № 910/4542/20.

Норми права, за якими відповідачем здійснена кваліфікація правопорушення (пункт 1 статті 50 та пункт 4 частини другої статті 6 Закону № 2210-III), та про неправильне застосування яких, зазначає скаржник, є загальними нормами при розгляді справ за участю органів АМК, предметом яких є визнання недійсним його рішень про притягнення суб`єкта господарювання за вчинення антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів.

Обов`язком суду при розгляді справи є саме дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності, безпосередності дослідження наявних у справі доказів. Тобто, з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих і наявних у справі доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Саме чітке обґрунтування та аналіз є базовими вимогами до судових рішень та важливим аспектом права на справедливий суд.

Суд зазначає, що відповідно до приписів частини першої та другої статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що оцінка доказів - це визначення їх об`єктивної дійсності, правдивості та достовірності. Способи перевірки і дослідження доказів залежать від конкретного виду засобів доказування, що використовуються. Метою оцінки доказів з огляду на їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності - є усунення суперечностей між доказами, сумнівів у достовірності висновків, що випливають з отримуваної доказової інформації. Від повноти встановлення відповідних обставин справи та правильної оцінки доказів залежить обґрунтованість висновків суду при ухваленні судом рішення по суті спору. При цьому суд у кожному випадку повинен навести мотиви, з яких він приймає одні докази та відхиляє інші.

Крім того, сукупна оцінка доказів, вказаних АМК в оспорюваному рішенні, може вважатися більш вірогідною для підтвердження узгоджених дій саме позивачем лише у тому випадку, коли вона повністю виключає можливість вірогідності у одночасному існуванні обставин, які на думку АМК, підтверджують таке узгодження.

Згідно з частиною третьою статті 86 ГПК України суд, зокрема, надає оцінку доказам, у тому числі й кожному доказу, що міститься у справі, мотивує їх відхилення або врахування. Суд має надати оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), які містяться у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Під час розгляду справ за участю органів АМК України, предметом яких є визнання недійсним його рішень, встановлені у рішенні АМК обставини та докази підлягають оцінці судами, виходячи з положень частини третьої статті 86 ГПК України і саме від встановлення відповідних обставин справи на підставі правильної оцінки доказів щодо всебічності, повноти та об`єктивності залежить обґрунтованість висновків суду при ухваленні судом рішення по суті спору. Водночас висновки суду у кожній конкретній справі формуються за результатами оцінки судом фактичних обставин, певної доказової бази на підставі наданих сторонами доказів за правилами, визначеними у статті 86 ГПК України.

Отже, при порівнянні щодо визначення подібності має значення застосування судами положень частини третьої статті 86 ГПК України, таким чином, щоб виключити ймовірнісний характер вірогідності.

Відтак, Суд зазначає, що скаржник, посилаючись на висновки, викладені у постановах Верховного Суду, не враховує, що такі доводи касаційної скарги переважно стосуються питань, пов`язаних із встановленими обставинами справи та з оцінкою доказів у ній.

Скаржник, зазначаючи про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм права, вказує про понятійні категорії, такі як "обставини справи" і "докази у справі", порушуючи питання, що пов`язані із встановленням обставин справи та оцінкою відповідних доказів. Проте, наведене не узгоджується з правилами перегляду судових рішень судом касаційної інстанції як "суду права", а не "суду факту" відповідно до визначених статтею 300 ГПК України повноважень. А перевірка зазначених доводів виходить за визначені цією статтею межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що судами попередніх інстанцій надано обґрунтування своєї позиції про відсутність підстав для визнання недійсними пунктів 1 та 2 резолютивної частини рішення АМК в частині, що стосується позивача, з урахуванням сталої та послідовної практики Верховного Суду.

З огляду на викладене, доводи касаційної скарги в частині підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшли свого підтвердження.

Щодо іншої заявленої підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України (з посиланням на пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК України), колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду зазначає таке.

Верховний Суд виходить з того, що за змістом пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права у вигляді не дослідження судом зібраних у справі доказів, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу. 

Така правова позиція є послідовною та сталою і викладена у низці постанов Верховного Суду, зокрема, у постановах від 12.10.2021 у справі № 905/1750/19 та від 20.05.2021 у справі № 905/1751/19.

Проте, як уже зазначалося вище, підстава касаційного оскарження, наведена скаржником у касаційній скарзі, у цьому випадку, не отримала підтвердження, а тому і підстави для скасування оскаржуваних рішення і постанови та направлення цієї справи на новий розгляд з підстави, встановленої пунктом 1 частини третьої статті 310 ГПК України, у Суду також відсутні.

В контексті доводу скаржника щодо ігнорування судами попередніх інстанцій факту процесуального порушення зі сторони відповідача, то Суд зазначає про безпідставність такого доводу. Адже суди попередніх інстанцій на виконання припису статті 59 Закону № 2210-III проаналізували зміст оскаржуваного рішення АМК, перевірили дотримання АМК вимог законодавства, дослідили та оцінили наведені сторонами доводи та аргументи, докази, дійшли висновку про відсутність підстав, передбачених статтею 59 Закону № 2210-III для визнання недійсними пунктів резолютивної частини рішення АМК, навівши, як свідчить зміст судових рішень, мотивовану оцінку зазначеному аргументу.

Інші аргументи скаржника щодо порушення норм процесуального права в контексті повноти оцінки доказів та встановлення обставин справи підлягають відхиленню як такі, що зводяться до необхідності переоцінки доказів та обставин, а також є такими, які не узгоджуються з підставою касаційного оскарження, визначеною самим скаржником.

Доводи, викладені у відзиві, беруться до уваги Верховним Судом у тій частині, яка узгоджується з викладеними у цій постанові міркуваннями.

Верховний Суд у прийнятті цієї постанови керується й принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейського суду з прав людини від 09.11.2004 у справі "Науменко проти України", від 19.02.2009 у справі "Христов проти України", від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України", в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicatа можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у цій справі скаржник не зазначив й не обґрунтував.

Колегія суддів касаційної інстанції, враховуючи рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" та від 28.10.2010 у справі "Трофимчук проти України", зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

9. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 

Доводи скаржника про порушення судами попередніх інстанцій норм права при ухваленні оскаржуваних судових рішень за результатами перегляду справи в касаційному порядку не знайшли свого підтвердження з мотивів, викладених у розділі 8 цієї постанови.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.

За змістом частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції колегія суддів вважає, що доводи, викладені у касаційній скарзі, не підтвердилися та не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, а тому касаційну скаргу позивача слід залишити без задоволення.

10. Судові витрати

Судовий збір, сплачений у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, покладається на скаржника, оскільки Верховний Суд касаційну скаргу залишає без задоволення, а судові рішення попередніх інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 300, 308, 309, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Оіліндустрія ЛТД" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 26.06.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 13.10.2025 у справі № 910/4306/25 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І. Бенедисюк 

Суддя Ю. Власов

Суддя Т. Малашенкова