УХВАЛА

27 січня 2026 року 
м. Київ

cправа № 916/3921/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Волковицька Н. О. - головуючий, Могил С. К., Случ О. В., 
секретар судового засідання - Мельникова Л. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури
на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.10.2025 у справі
за позовом заступника керівника Суворовської окружної прокуратури міста Одеси в інтересах держави в особі Одеської обласної ради 
до 1) Комунального некомерційного підприємства "Одеський регіональний клінічний протипухлинний центр" Одеської обласної ради, 
2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Мультистор" 
про визнання недійсним договору та зобов`язання звільнити земельну ділянку.

У судовому засіданні взяли участь: прокурор - Колодяжна А. В., представник позивача - Пірняк В. О. та представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Мультистор" - Логовський В. В.

Короткий зміст і підстави позовних вимог 
У вересні 2024 року заступник керівника Суворовської окружної прокуратури міста Одеси (далі - Прокурор) в інтересах держави в особі Одеської обласної ради (далі - позивач та/або Одеська облрада) звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до Комунального некомерційного підприємства "Одеський регіональний клінічний протипухлинний центр" Одеської обласної ради (далі - відповідач-1, КНП "ОРКПЦ") та Товариства з обмеженою відповідальністю "Мультистор" (далі - відповідач-2, ТОВ "Мультистор"), в якому просив суд:
- визнати недійсним із моменту укладання договір оренди майна від 25.04.2019, укладений між ТОВ "Мультистор" та КНП "ОРКПЦ" (далі - договір оренди майна від 25.04.2019 та/або спірний договір);
- зобов`язати ТОВ "Мультистор" (код ЄДРПОУ 41723692) звільнити земельну ділянку загальною площею 65 кв. м, що знаходиться за адресою: вул. Нежданової, 32, м. Одеса.
На обґрунтування позовних вимог Прокурор зазначав, що сторонами договору оренди майна від 25.04.2019 укладено удаваний правочин із метою приховування договору оренди земельної ділянки. 
Так, зазначаючи, що відповідно до пункту 1.1 спірного договору в оренду передано тверде покриття загальною площею 65 кв. м, що знаходиться за адресою: вул. Нежданової, 32, м. Одеса (майно), з метою розміщення аптечного пункту, Прокурор наполягає на тому, що тверде покриття не є нерухомим майном, яке підлягає державній реєстрації в розумінні норм чинного законодавства, а є елементом благоустрою, а отже виходячи зі змісту укладеного між сторонами спірного пункту правочину, предметом договору є передача частини земельної ділянки, розпорядження якою здійснює Одеська облрада, а тому сторонами фактично вчинено удаваний правочин. 
Крім того, Прокурор вказував, що право постійного користування не надає користувачу земельної ділянки права надавати третім особам земельну ділянку, тобто розпоряджатися нею, у тому числі шляхом надання в оренду, тому що таким правом наділений відповідний орган.
Оскільки сторонами спірного договору не було дотримано встановленого нормами земельного законодавства порядку передачі в користування (оренду) земельної ділянки, Прокурор вважає, що спірний договір оренди майна від 25.04.2019 підлягає визнанню недійсним із моменту укладення. Також орендар зобов`язаний звільнити земельну ділянку загальною площею 65 кв. м, розташовану за адресою: вул. Нежданової, 32, м. Одеса.
При цьому Прокурором обґрунтовано підстави для його представництва інтересів держави в суді та строки для звернення до суду із відповідним позовом.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Як свідчать матеріали справи та установили суди попередніх інстанцій, 25.04.2019 між КНП "ОРКПЦ" (орендодавець) та ТОВ "Мультистор" (орендар) укладено спірний договір оренди майна.
Відповідно до пункту 1 рішення Одеської облради від 19.06.2019 № 978-VII припинено Комунальну установу "Одеський обласний онкологічний диспансер" (код ЄДРПОУ 02008342) шляхом її перетворення у Комунальне некомерційне підприємство "Одеський обласний онкологічний диспансер" Одеської обласної ради. Крім того, згідно з пунктом 1 рішення Одеської облради від 03.06.2022 431-VIII змінено назву Комунальне некомерційне підприємство "Одеський обласний онкологічний диспансер" Одеської обласної ради на КНП "ОРКПЦ".
Відповідно до пункту 1.1 спірного договору орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування тверде покриття загальною площею 65 кв. м, що знаходиться за адресою: вул. Нежданової, 32, м. Одеса, вартість якого згідно із незалежною оцінкою від 14.03.2019 становить 331 814,00 грн (далі - майно), з метою розміщення аптечного пункту.
Згідно з пунктом 2.1 спірного договору, орендар вступає у строкове платне користування майном після підписання акта приймання-передачі майна.
Орендоване майно залишається на балансі орендодавця та зараховується на позабалансовий рахунок орендаря із зазначенням, що це майно є орендованим (пункт 2.5 спірного договору).
Пунктом 3.1 спірного договору встановлено, що орендна плата перераховується орендодавцю щомісячно не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним, та за домовленістю сторін без ПДВ за перший місяць оренди квітень 2019 року становить 2950,00 грн. Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць.
Орендар повинен підтримувати орендоване майно у справному стані, за власний рахунок здійснювати поточний ремонт, запобігати його псуванню та пошкодженню, а у разі припинення договору - повернути майно орендодавцеві в належному стані, не гіршому ніж на час його передачі в оренду, з урахуванням нормального рівня зносу.
Відповідно до положень пункту 9.1 спірного договору він діє з 25.04.2019 і до 25.04.2029 (включно).
Положеннями пункту 9.9 спірного договору передбачено, що останній може бути розірвано на вимогу однієї зі сторін за рішенням господарського суду, у разі невиконання іншою стороною своїх зобов`язань за цим договором, а також у випадках, передбачених чинним законодавством України. 
Спірний договір підписано контрагентами та скріплено печатками.
Також 25.04.2019 між орендодавцем і орендарем складено акт № 1 приймання-передачі майна за договором оренди майна від 25.04.2019, згідно з яким орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове платне користування тверде покриття загальною площею 65 кв. м, що знаходиться за адресою: вул. Нежданової, 32, м. Одеса, з метою провадження медичної практики.
Разом із цим матеріали справи свідчать, що 09.04.2013 зареєстровано право власності територіальних громад сіл, селищ, міст області в особі Одеської облради на земельну ділянку площею 5,3096 га із кадастровим номером 5110137600:71:007:0005, яка розташована за адресою: вул. Нежданової, 32, м. Одеса, Одеська обл., що підтверджується інформацією від 20.12.2022 № 318171897 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.
Також у власності Одеської облради перебувають нежитлові будівлі та споруди загальною площею 26 830,9 кв. м. 
Крім того, згідно з інформацією про державну реєстрацію іншого речового права (номер запису 3522056) 11.11.2013 було зареєстровано право постійного користування вказаною земельною ділянкою площею 5,3096 га за правокористувачем - Обласною комунальною установою "Одеський обласний онкологічний диспансер" (код ЄДРПОУ 02008342) (нині - КНП "ОРКПЦ"), що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 25.11.2013 № 13350417.
У матеріалах справи також наявні такі документи:
- лист Управління Одеської облради з майнових відносин від 24.04.2019 вих. № 0501/1013 щодо погодження КНП "ОРКПЦ" укладення з ТОВ "Мультистор" договору оренди на користування твердим покриттям загальною площею 65,0 кв. м, що знаходиться за адресою: вул. Нежданової, 32, м. Одеса, з метою розміщення аптечного пункту; 
- план-схема твердого покриття загальною площею 65,0 кв. м за адресою: вул. Нежданової, 32, м. Одеса;
- загальні відомості та висновки щодо визначення ринкової вартості об`єкта оцінки для розрахунку орендної плати, надані Товариством з обмеженою відповідальністю "Українське Консалтингове Бюро", відповідно до яких об`єктом оцінки є тверде покриття - асфальтована площадка;
- наказ КНП "ОРКПЦ" від 15.04.2019 № 42 щодо укладення договору оренди твердого покриття загальною площею 65,0 кв. м;
- акти наданих послуг та банківські виписки за період із 01.04.2019 по 08.10.2024 щодо належних розрахунків за договором оренди майна від 25.04.2019.
Також, у матеріалах справи наявний наданий Одеською облрадою лист Фонду державного майна України від 24.12.2020 № 10-16-26490 "Щодо надання роз`яснень з питань оренди", в якому викладена позиція Фонду державного майна України щодо віднесення асфальтового (асфальтобетонне, бетонне) покриття до об`єкта оренди та вказано, зокрема, що асфальтне покриття (асфальтований майданчик) за своїми індивідуальними ознаками, з одного боку, може бути предметом договору найму (оренди), з іншого - є нерухомим майном (інженерною спорудою).
Разом із цим, як зазначає Прокурор, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про перебування у власності/користування КНП "ОРКПЦ" твердого покриття площею 65 кв. м за адресою: вул. Нежданової, 32, м. Одеса, відсутні, що свідчить про невідповідність зазначених у спірному договорі відомостей стосовно об`єкта оренди, за допомогою яких можна було б ідентифікувати тверде покриття на земельній ділянці, яка має кадастровий номер 5110137600:71:007:0005 й перебуває у власності Одеської облради.
У листі від 02.05.2024 № 53-3901ВИХ-24 Прокурор просив Одеську облраду розглянути питання про вжиття заходів реагування з метою усунення порушень земельного законодавства щодо укладеного договору оренди майна від 25.04.2019 та поновлення прав Одеської облради, в тому числі шляхом звернення до суду з позовною заявою.
У листі від 21.06.2024 № 2184/0/03-14/24/1089 Одеська облрада повідомила Прокурора про те, що укладений відповідно до вимог діючого законодавства договір оренди майна від 25.04.2019 є договором оренди саме окремого індивідуально визначеного майна у вигляді твердого покриття, а тому твердження Прокурора щодо приховування укладення договору оренди земельної ділянки не знайшли свого підтвердження.
Листом від 06.09.2024 № 53-7015ВИХ-24 Прокурор повідомив Одеську облраду в порядку положень статті 23 Закону України "Про прокуратуру", що окружною прокуратурою готується позовна заява в інтересах держави в особі Одеської облради.
Вважаючи, що договір оренди майна від 25.04.2019 є удаваним та вчинений сторонами для приховування іншого правочину - договору оренди земельної ділянки, Прокурор в інтересах держави в особі Одеської облради звернувся до господарського суду з цим позовом.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Господарського суду Одеської області 22.04.2025 у справі № 916/3921/24 (суддя Нікітенко С. В.) позовні вимоги задоволено повністю; визнано недійсним із моменту укладання договір оренди майна від 25.04.2019; зобов`язано ТОВ "Мультистор" звільнити земельну ділянку загальною площею 65 кв. м, що знаходиться за адресою: вул. Нежданової, 32, м. Одеса.
Ухвалюючи вказане рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що майданчик із твердим покриттям не є нерухомим майном, яке підлягає державній реєстрації в розумінні норм чинного законодавства, а є елементом об`єкта благоустрою, який у свою чергу також не є нерухомим майном, яке підлягає державній реєстрації в розумінні норм чинного законодавства. При цьому, виходячи зі змісту укладеного між сторонами спірного договору, предметом найму визначений саме майданчик із твердим покриттям, яке слід вважати складовою частиною речі, тобто земельної ділянки, яка дає змогу використовувати ділянку за призначенням, при цьому оскільки майданчик із твердим покриттям не має індивідуальних ознак, які відокремлюють його від будь-якої іншої частини земельної ділянки, на якій теж наявне покриття, відсутні підстави стверджувати про наявність у такого покриття ознак речі, яка може бути передана в оренду. З огляду на вказане, місцевий господарський суд зазначив, що укладення договору оренди твердого покриття дозволяло не виділяти земельну ділянку площею 65,0 кв. м із загальної земельної ділянки площею 5,3096 га, не обґрунтовувати підстави такого надання та не проводити земельні торги, як того вимагає частина перша статті 134 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), що свідчить про те, що між сторонами фактично вчинено удаваний правочин, оскільки за своєю правовою природою спірний договір не може вважатись договором оренди нерухомого майна, а приховує договір оренди землі. Отже, місцевим господарським судом визнано обґрунтованими та доведеними доводи Прокурора та наявність правових підстав для задоволення позовних вимог стосовно визнання спірного договору недійсним як удаваного правочину.
Враховуючи, що вимога Прокурора про зобов`язання звільнити земельну ділянку є похідною від вимоги про визнання недійсним договору, місцевий господарський суд також задовольнив вказану позовну вимогу.
Разом із цим суд першої інстанції дійшов висновку про правомірність звернення до суду із відповідним позовом саме Прокурора та відсутність з боку останнього пропуску позовної давності, враховуючи продовження цього строку на строк дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), та, в подальшому, - на строк дії воєнного стану.
Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.10.2025 (Савицький Я. Ф. - головуючий, судді: Богацька Н. С., Діброва Г. І.) рішення Господарського суду Одеської області від 22.04.2025 у справі № 916/3921/24 скасоване; у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Постанову арґументовано тим, що індивідуально визначеним майном підприємств, до якого за вищенаведеними ознаками відноситься і тверде покриття, є об`єктом оренди згідно з вимогами статті 3 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".
Апеляційний господарський суд вказав, що тверде покриття (у цьому випадку - асфальтоване) нерозривно пов`язане із земельною ділянкою, на якій воно розташоване, проте на відміну від земельної ділянки, яка є природним об`єктом, тверде покриття є окремим штучно створеним предметом матеріального світу зі своєю метою використання, а отже, таке майно є індивідуально визначеним у розумінні положень частини третьої статті 283 Господарського кодексу України (далі - ГК України). Однак нерозривність об`єкта із земельною ділянкою, на якій він розташований, не може слугувати підставою для визнання удаваним спірного договору оренди такого майна.
За наведених обставин спірне майно за своїми ознаками є окремим предметом матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки, як наслідок виникає і можливість бути окремим предметом оренди відповідно до положень частини третьої статті 283 ГК України, абзацу 2 частини першої статті 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".
Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що матеріалами справи не підтверджується, а доказами у справі спростовується твердження Прокурора, що між сторонами фактично було укладено договір оренди земельної ділянки (правове регулювання якого передбачено положеннями ЗК України), у зв`язку з чим відсутні підстави стверджувати про наявність ознак удаваності оспорюваного договору в розумінні положень статті 235 ЦК України.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та заперечень на неї
Не погоджуючись із постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.10.2025 у справі № 916/3921/24, Прокурор звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить цю постанову скасувати, а рішення Господарського суду Одеської області від 22.04.2025 у справі № 916/3921/24 - залишити без змін. 
Скаржник наголошує, що наявні підстави касаційного оскарження рішення та постанови, визначені пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).
Так, на обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник наголошує неправильному застосуванні судом апеляційної інстанції положень статей 181, 182, 184, 188, 202, 203, 215, 235, 759, 760, 792 ЦК України, статті 283 ГК України, статті 134 ЗК України, статті 3 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", статей 13, 21 Закону України "Про благоустрій населених пунктів", статті 5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", статей 1, 4, 15, 16 Закону України "Про оренду землі" без урахування висновків щодо застосування цих норм, викладених у постановах Верховного Суду, а саме: від 04.03.2025 у справі № 916/4116/23 (щодо належності об`єкта оренди у вигляді майданчика з твердим покриттям відповідно до вимог Закону України "Про оренду державного та комунального майна"), від 28.06.2022 у справі № 576/564/21 (щодо удаваності правочину як вчиненого для приховання іншого правочину), від 29.03.2023 у справі № 922/1320/21 (щодо цільового призначення договору оренди землі як способу користування земельною ділянкою), від 28.03.2018 у справі № 915/166/17, від 17.01.2019 у справі № 923/241/18, від 21.05.2019 у справі № 925/550/18 (щодо меж правомочностей постійного користувача земельної ділянки та відсутності у нього права розпоряджатися нею шляхом передання третім особам).
За доводами Прокурора, у цьому випадку тверде покриття є складовою частиною речі, тобто земельної ділянки, яка дає змогу використовувати ділянку за призначенням, при цьому, оскільки майданчик із твердим покриттям не має індивідуальних ознак, які відокремлюють його від будь-якої іншої частини земельної ділянки, на якій теж наявне покриття, відсутні підстави стверджувати про наявність у такого покриття ознак речі, яка може бути передана в оренду.
КНП "ОРКПЦ" у відзиві просить відмовити у задоволенні касаційної скарги в повному обсязі, а постанову залишити в силі.
Одеська облрада у поясненнях вказує, що тверде покриття (асфальтована площадка) за своїми індивідуальними ознаками може бути предметом договору найму (оренди).
ТОВ "Мультистор" у відзиві просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову - без змін.
Дослідивши доводи та аргументи, викладені у касаційній скарзі, з урахуванням матеріалів справи у їх сукупності, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду дійшов висновку про наявність підстав для передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду в порядку частин третьої, п`ятої статті 302 ГПК України з огляду на таке.
Як зазначалося, предметом спору у цій справі є визнання недійсним із моменту укладання договору оренди майна від 25.04.2019 та зобов`язання ТОВ "Мультистор" звільнити земельну ділянку загальною площею 65 кв. м, що розташована за адресою: вул. Нежданової, 32 м. Одеса з огляду на те, що сторонами укладено удаваний правочин із метою приховування договору оренди земельної ділянки.
У контексті наведеного варто звернути увагу на те, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
У свою чергу частиною першою статті 235 ЦК України встановлено, що удаваний правочин - це правочин, вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. 
У такій ситуації існують два правочини: один - удаваний, а інший - той, який сторони дійсно мали на увазі. Таким чином, удаваний правочин своєю формою прикриває реальний правочин. 
Правова конструкція статті 235 ЦК України передбачає, що сторона, звертаючись до суду із відповідним позовом, має довести, для приховання якого саме правочину вчинено спірний правочин; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Наведена норма прямо не передбачає недійсності удаваного правочину, однак визначає необхідність застосування до правовідносин, які виникли з цього правочину, норм, що регулюють правочин, який насправді вчинено сторонами.
Згідно зі статтею 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди). Особливості найму (оренди) державного і комунального майна встановлюються Законом України "Про оренду державного та комунального майна".
За змістом частин першої, другої статті 760 ЦК України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму.
Відповідно до положень статті 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є замінною.
За статтею 188 ЦК України якщо кілька речей утворюють єдине ціле, що дає змогу використовувати його за призначенням, вони вважаються однією річчю (складна річ). Правочин, вчинений щодо складної речі, поширюється на всі її складові частини, якщо інше не встановлено договором.
Оскільки орендоване майно віднесено до комунальної власності, то на спірні правовідносини також поширюється дія Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (у відповідній редакції).
Відповідно до частини першої статті 3 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" об`єктами оренди за цим Законом є: єдині майнові комплекси підприємств, їхніх відокремлених структурних підрозділів; нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення, а також їх окремі частини); інше окреме індивідуально визначене майно; майно, що не увійшло до статутного (складеного) капіталу господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації) (далі - майно, що не увійшло до статутного капіталу), а також майно, заборонене до приватизації, яке може при перетворенні державного підприємства в господарське товариство надаватись такому товариству на правах оренди; майно, щодо якого до статутного капіталу внесено право господарського відання на майно; майно, закріплене на праві господарського відання за акціонерними товариствами та їхніми дочірніми підприємствами у процесі їх утворення та діяльності; майно, передане до статутного капіталу акціонерних товариств на праві господарського відання; майно органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, державних і комунальних установ та організацій, Збройних Сил України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, правоохоронних та фіскальних органів, Національної академії наук України та національних галузевих академій наук, що не використовується зазначеними органами для здійснення своїх функцій, - без права викупу та передачі в суборенду орендарем; майно, що не підлягає приватизації, може бути передано в оренду без права викупу орендарем та передачі в суборенду.
Верховний Суд установив, що Прокурор як у позовній заяві, так й у касаційній скарзі наполягає на тому, що тверде покриття (асфальтована площадка), яке є предметом спірного договору, є елементом благоустрою та складовою частиною речі, а саме земельної ділянки, яка дає змогу використовувати ділянку за призначенням, при цьому, оскільки майданчик із твердим покриттям не має індивідуальних ознак, які відокремлюють його від будь-якої іншої частини земельної ділянки, на якій теж наявне покриття, відсутні підстави стверджувати про наявність у такого покриття ознак речі, яка може бути передана в оренду.
Перевіривши та надавши оцінку таким доводам Прокурора, колегія суддів установила, що у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 04.12.2025 у справі № 580/6246/23 за позовом фізичної особи до Державного реєстратора прав на нерухоме майно виконавчого комітету Смілянської міської ради Черкаської області Дем`яненко Ірини Анатоліївни, треті особи - Балаклеївська сільська рада, Виконавчий комітет Смілянської міської ради, за участю Черкаської обласної прокуратури, про визнання протиправним та скасування рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій та зобов`язання прийняти рішення, виходячи з юридичної природи асфальтобетонного покриття, викладено такий висновок: "… асфальтове покриття відноситься до елементів благоустрою, тобто є типом покриття доріг і тротуарів (підпункт 9.1.1 пункту 9.1 ДБН Б.2.2.-5:2001 "Благоустрій територій").
Асфальтова площадка, як допоміжне обладнання відповідної частини земельної ділянки, елемент благоустрою, призначене для ефективного використання частини земельної ділянки, обов`язковій державній реєстрації не підлягає".
У постанові від 22.10.2025 у справі № 560/21804/23 Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду, розглядаючи спір про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення від 22.03.2023, також виснував, що: "… асфальтована площадка не створює будь-якого об`ємного простору, не має конструктивних елементів, що притаманні будівлям. Фактично, остання є таким поліпшенням земельної ділянки, що спрямоване на полегшення її використання".
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 12.02.2025 у справі № 444/2919/22, розглядаючи спір про визнання недійсними правочинів та скасування державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна - асфальтний майданчик, виходив з того, що асфальтний майданчик не належить до об`єктів, на які поширюється режим нерухомої речі, у розумінні статті 181 ЦК України, та, відповідно не підлягає державній реєстрації речове право на зазначений об`єкт.
Отже, судова практика Касаційного адміністративного суду та Касаційного цивільного суду зводиться до того, що асфальтоване покриття (площадка та/або майданчик) не створює самостійну річ, як предмет матеріального світу, а у розумінні положень статті 186 ЦК України є річчю, призначеною для обслуговування іншої (головної) речі і пов`язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю.
Тобто за своїм правовим режимом асфальтоване покриття (площадка та/або майданчик) не має власного самостійного функціонального призначення, а використовується виключно для забезпечення експлуатації головної речі (будівлі, споруди, земельної ділянки). У зв`язку з цим такий об`єкт не створює окремого об`єкта цивільних прав, не є самостійним об`єктом права власності, не підлягає окремій державній реєстрації та не може розглядатися як окремий предмет цивільного обороту. 
Водночас у постанові від 15.03.2024 у справі № 910/1248/23 Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду дійшов висновку, що майданчик для паркування є територією (земельною ділянкою), яка обладнана відповідно до вимог Правил паркування транспортних засобів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 № 1342 і Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, територія як земельна ділянка є предметом матеріального світу, а тому майданчик для паркування створює майно у розумінні ЦК України.
Відповідно до положень статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.
Майданчик із залізобетонним покриттям, який перебував на балансі третьої особи як балансоутримувача, а його вартість була визначена на підставі висновку про вартість майна, та який за своїми характеристиками є співставним з об`єктом оренди також був предметом правової оцінки Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у постанові від 17.04.2025 у справі № 921/144/24.
Так, зважаючи на специфіку правовідносин з оренди державного та комунального майна, виходячи з положень Закону України "Про оренду державного та комунального майна", на переконання Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду, неприпустимо звужувати право на розпорядження майном, прямо передбачене Законом України "Про оренду державного та комунального майна", а тому не має сприйматись визначення майна у вузькоспеціальному розумінні, а має кваліфікуватися (сприйматися) як об`єкт оренди, визначений у частині першій статті 3 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" - нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення, а також їх окремі частини), інше окреме індивідуально визначене майно, та який, відповідно до зазначеної норми права є об`єктом оренди за договором оренди державного чи комунального майна, укладеного між сторонами у відповідних правовідносинах.
У свою чергу, керуючись позицією Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду, викладеною у постанові від 17.04.2025 у справі № 921/144/24, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 24.12.2025 у справі № 916/4568/23 виклав правовий висновок щодо можливості майданчика з твердим покриттям виступати самостійним об`єктом оренди у розумінні Закону України "Про оренду державного та комунального майна. 
Із викладеного слідує, що Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у своїй практиці неодноразово застосовував визначення майданчика з твердим покриттям та/або твердого покриття (цементобетонне, асфальтобетонне покриття, чорне шосе і чорні гравійні дороги, біле шосе (щебеневе, шлакове, гравійне), бруківки, включаючи булижні) як індивідуально визначеної речі у виді майна, яке може кваліфікуватися як окремий предмет цивільного обороту, зокрема, виступати самостійним об`єктом оренди.
Таким чином, аналіз існуючої судової практики свідчить, що справи, де об`єктом відповідного права є майданчик із твердим покриттям та/або тверде покриття (цементобетонне, асфальтобетонне покриття, чорне шосе і чорні гравійні дороги, біле шосе (щебеневе, шлакове, гравійне), бруківки, включаючи булижні), вирішуються із діаметрально протилежним визначенням правового статусу такого об`єкта, зокрема, як окремої (головної) речі або її приналежності.
Проте для забезпечення сталості та єдності судової практики, яка стосується прав щодо майданчиків з твердим покриттям та/або твердого покриття (цементобетонне, асфальтобетонне покриття, чорне шосе і чорні гравійні дороги, біле шосе (щебеневе, шлакове, гравійне), бруківки, включаючи булижні), суттєвою є правова кваліфікація таких об`єктів.
Викладене вище у цій ухвалі переконливо свідчить про наявність юридичної колізії, яка виникає із розбіжностей визначення правового статусу майданчиків із твердим покриттям та/або твердого покриття як об`єктів цивільного права, а також про принципово різний підхід судів різних юрисдикцій при кваліфікації таких об`єктів та застосуванні способів захисту, що у свою чергу свідчить про те, що питання статусу такого майна та способу захисту прав містить виключну правову проблему, оскільки зміст правовідносин, об`єктом яких є такий предмет, не впливають на його оборотоздатність.
Відповідно до частини третьої статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду.
У зв`язку з цим, ураховуючи сталий правовий підхід Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду до кваліфікації твердого покриття як самостійної речі, колегія суддів вважає за необхідне відступити від висновків, викладених у постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 04.12.2025 у справі № 580/6246/23 та від 22.10.2025 у справі № 560/21804/23 і постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12.02.2025 у справі № 444/2919/22, щодо визначення правового статусу майданчика з твердим покриттям та/або твердого покриття (цементобетонне, асфальтобетонне покриття, чорне шосе і чорні гравійні дороги, біле шосе (щебеневе, шлакове, гравійне), бруківки, включаючи булижні) як об`єкта, який не створює самостійну річ.
У свою чергу, згідно з частиною п`ятою статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду у визначенні правового питання як такого, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, потрібно виходити з того, що таке правове питання має бути головним або основним питанням правозастосовчої практики на сучасному етапі її розвитку та становлення, воно повинно мати одночасно винятково актуальне значення для її формування. Такі ознаки визначаються предметом спору, значущістю для держави і суспільства у цілому правового питання, що постало перед практикою його застосування.
Фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом впливатиме на велику кількість спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що виключна правова проблема як така має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного показників.
Кількісний показник ілюструє той факт, що проблема наявна не в одній конкретній справі, а в невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.
З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як: відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права.
Колегія суддів відзначає, що подібні справи перебувають на розгляді не тільки в суді касаційної інстанції, але також і в апеляційний судах та судах першої інстанції; подібні спори можуть виникнути і в майбутньому. Тому судове рішення Великої Палати Верховного Суду необхідне також для подальшого розвитку права та забезпечення єдності судової практики, оскільки справа стосується визначення правового статусу майданчиків із твердим покриттям та/або твердого покриття як об`єктів цивільного права.
Як зазначалося вище, зі змісту вже ухвалених рішень у подібних справах вбачається, що суди касаційних інстанцій по різному вирішують спірне питання, а саме щодо правого статуту таких об`єктів. 
Виходячи з наведеного, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду констатує, що наразі висновок суду касаційної інстанції у подібних правовідносинах відсутній. Більше того, у правозастосуванні наявна виключна правова проблема визначення правового статусу твердого покриття та визначення належного й ефективного способу судового захисту, який відновить порушене право, відповідатиме змісту цього права та характеру його порушення, а також сприяєтиме досягненню мети правосуддя та процесуальній економії.
Таким чином, вирішення саме Великою Палатою Верховного Суду у справі № 916/3921/24 питання статусу майданчика з твердим покриттям та/або твердого покриття (цементобетонне, асфальтобетонне покриття, чорне шосе і чорні гравійні дороги, біле шосе (щебеневе, шлакове, гравійне), бруківки, включаючи булижні) має істотне значення для формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права.
При цьому колегія суддів враховує, що у цій справі існує невизначеність законодавчого регулювання правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема, а питання щодо правового регулювання, які виникли у цій справі, актуальні не лише у справах господарського чи цивільного права, але й у публічному праві (адміністративному, кримінальному), тобто у невизначеній кількості справ.
Враховуючи мотиви, наведені в цій ухвалі, колегія суддів вважає, що у цій справі також наявна виключна правова проблема, яка має значення для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, а тому існують обґрунтовані підстави для передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
З огляду на зазначене колегія суддів дійшла висновку про необхідність передачі справи № 916/3921/24 на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Керуючись статтями 234, 235, 302, 303 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд 

УХВАЛИВ:
Справу № 916/3921/24 разом із касаційною скаргою заступника керівника Одеської обласної прокуратури на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.10.2025 передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Н. О. Волковицька

Судді С. К. Могил 

О. В. Случ