ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 січня 2026 року 
м. Київ
справа №280/8427/21
адміністративне провадження № К/990/24324/23 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (далі - Суд):
судді-доповідача - Радишевської О.Р.,
суддів - Смоковича М.І., Мацедонської В.Е.,
розглянув у попередньому судовому засіданні як суд касаційної інстанції адміністративну справу № 280/8427/21,
за позовом  ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку, провадження в якій відкрито,
за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 16 лютого 2023 року, прийняте в складі: головуючого судді Бойченко Ю.П., і постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2023 року, ухвалену в складі колегії суддів: головуючого судді Шлай А.В., суддів Кругового О.О., Прокопчук Т.С.,
УСТАНОВИВ:
І. Суть спору
1.  ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Запорізької обласної прокуратури з вимогами: 
1.1. визнати протиправною бездіяльність Запорізької обласної прокуратури щодо ненарахування та невиплати на користь ОСОБА_1 вихідної допомоги під час звільнення в розмірі середнього місячного заробітку; 
1.2. зобов`язати Запорізьку обласну прокуратуру нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу під час звільнення в розмірі 33 684,27 грн;
1.3. стягнути із Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку під час звільнення з 30.09.2020 по день фактичного розрахунку з урахуванням середньоденного розміру заробітної плати 1 566,71 грн.
2. На обґрунтування позовних вимог позивач указує, що наказом керівника Запорізької обласної прокуратури від 29.09.2020 №1950к його звільнено з посади начальника відділу роботи з кадрами Прокуратури Запорізької області та з органів прокуратури Запорізької області на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України від 14.10.2014 №1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон №1697-VII; у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) з 30.09.2020. Проте під час звільнення відповідач протиправно не провів із позивачем повного розрахунку, йому не виплачено вихідної допомоги, на отримання якої він має право, відповідно до статті 44 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), у зв`язку із чим ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.
ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи
3. Наказом керівника Запорізької обласної прокуратури від 29.09.2020 №1950к ОСОБА_1 звільнено з посади начальника відділу роботи з кадрами Прокуратури Запорізької області та з органів прокуратури Запорізької області на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII з 30.09.2020. Цим наказом наказано сплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні додаткової та щорічної відпусток. 
4. На звернення ОСОБА_1 щодо нарахування та виплати вихідної допомоги у зв`язку із звільненням Запорізька обласна прокуратура листом від 20.08.2021 №07-40-21 повідомила про те, що Законом №1697-VII не передбачено, що у разі звільнення прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 цього Закону належить здійснити виплату вихідної допомоги. Стаття 44 КЗпП України також не передбачає можливості виплати вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку працівникові у разі припинення трудового договору на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII. Ураховуючи, що ОСОБА_1 звільнено з підстав та в порядку, передбаченими Законом №1697-VII та Законом України від 19.09.2019 №113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі - Закон №113-ІХ; у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), якими не передбачено виплату вихідної допомоги при звільненні, він не отримав права на її нарахування та виплату. 
5.  ОСОБА_1 , уважаючи, що він має право на виплату вихідної допомоги у зв`язку із звільненням та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у вересні 2021 року звернувся до суду з цим позовом.
6. Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 26.10.2021 у справі № 280/7811/20 позовну заяву ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури про визнання протиправним і скасування наказу та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ керівника Запорізької обласної прокуратури від 29.09.2020 №1950к про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу роботи з кадрами Прокуратури Запорізької області та з органів прокуратури Запорізької області. Поновлено ОСОБА_1 у Запорізькій обласній прокуратурі на посаді начальника відділу роботи з кадрами Прокуратури Запорізької області з 01.10.2020. Стягнуто з Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.10.2020 по 26.10.2021 в розмірі 419 878,28 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Рішення в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку в межах суми стягнення за один місяць у розмірі 33 684,27 грн звернуто до негайного виконання. 
7. Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 04.08.2022 апеляційну скаргу Запорізької обласної прокуратури задоволено частково. Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 26.10.2021 у справі № 280/7811/20 змінено шляхом викладення абзаців 3 та 4 у редакції цієї постанови, а саме: «Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу роботи з кадрами Прокуратури Запорізької області та органах прокуратури Запорізької області з 30.09.2020. Стягнути з Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.10.2020 по 26.10.2021 у розмірі 418 311,57 грн». В іншій частині рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 26.10.2021 залишено без змін.
ІІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення
8. Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 16.02.2023 позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Запорізької обласної прокуратури щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку. Зобов`язано Запорізьку обласну прокуратуру нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку, що складає 33 684,27 грн. Стягнуто із Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.10.2020 по 16.02.2023 у сумі 33 671,73 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
9. Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції, посилаючись на практику Верховного Суду, виходив із того, що позивач набув права на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, відповідно до статті 44 КЗпП України, а тому наявні підстави для задоволення позовних вимог у частині визнання протиправною бездіяльності Запорізької обласної прокуратури щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку і зобов`язання Запорізької обласної прокуратури нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку, що складає 33 684,27 грн. 
10. Суд першої інстанції відхилив доводи відповідача про те, що поновлення на роботі після скасування у судовому порядку (справа № 280/7811/20) наказу про звільнення нівелює право такої особи на отримання вихідної допомоги. 
11. Суд першої інстанції також дійшов висновку про наявність підстав для стягнення із Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, визначивши його в розмірі 33 671,73 грн.
12. Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 07.06.2023 (з урахуванням ухвали від 14.06.2023 про виправлення описки) рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 16.02.2023 скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.
13. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції зазначив, що подібні правовідносини були предметом розгляду Верховним Судом, який у численних постановах, посилання на які зробив суд першої інстанції, дійшов висновку про необхідність застосування статті 44 КЗпП України при звільненні прокурорів на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII. Отож при звільненні позивача з 30.09.2020 йому мала бути виплачена вихідна допомога. 
14. Водночас рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 26.10.2021 у справі № 280/7811/20 частково задоволено позов ОСОБА_1 про скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 04.08.2022 рішення суду першої інстанції змінено шляхом викладення абзаців 3 та 4 у редакції цієї постанови, а саме: «Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу роботи з кадрами Прокуратури Запорізької області та органах прокуратури Запорізької області з 30.09.2020. Стягнути з Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.10.2020 по 26.10.2021 у розмірі 418 311,57 грн».
15. Суд апеляційної інстанції послався на висновки, зроблені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 у справі № 755/12623/19, Верховним Судом України у постанові від 18.01.2017 у справі № 6-2912цс16, і зауважив, що станом на день ухвалення оскаржуваного рішення суду в цій справі ОСОБА_1 було поновлено на роботі з 30.09.2020, тобто він не має статусу звільненого працівника, а тому підстави для покладення на роботодавця відповідальності за статтею 117 КЗпП України відсутні. 
16. Таким чином, або позивач є звільненою особою і отримує вихідну допомогу, або він поновлюється на роботі з виплатою заробітної плати за весь час вимушеного прогулу. 
17. Права позивача були поновлені, а його правове становище як працівника відновлено з часу порушення, тобто з 30.09.2020. Позивач уважається таким, що працював та отримував заробітну плату; виплати грошової допомоги при звільненні після поновлення на роботі чинним законодавством не передбачено, як і стягнення середнього заробітку за час розрахунку при звільненні за наявності обставин втрати особою статусу звільненого.
ІV. Провадження в суді касаційної інстанції
18. 10.07.2023 до Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 з вимогою скасувати постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 07.06.2023 та змінити рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 16.02.2023 в частині розміру стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
19. Як підставу оскарження судових рішень, ОСОБА_1 визначив пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), зазначивши про застосування судами попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду.
20. Скаржник стверджує про те, що він має право на виплату вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку, відповідно до статті 44 КЗпП України, та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а висновки суду апеляційної інстанції про відсутність у нього такого права у зв`язку з його поновленням судовими рішеннями у справі № 280/7811/20 на посаді та стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу є помилковими. На підтвердження своїх доводів ОСОБА_1 посилається на висновки Верховного Суду, зроблені у постановах від 23.12.2020 у справі №560/3971/19, від 21.01.2021 у справі №260/1890/19, від 27.01.2021 у справі №380/1662/20, від 11.02.2021 у справі №420/4115/20, від 18.02.2021 у справі №640/23379/19, від 25.02.2021 у справі №640/8451/20, від 17.03.2021 у справі №420/4581/20, від 30.03.2021 у справі №640/25354/19, від 31.03.2021 у справах №320/2449/20 та №640/25354/19, від 15.04.2021 у справі №440/3166/20, від 18.05.2021 у справі №360/2160/20, від 27.05.2021 у справі №380/4855/20, від 24.06.2021 у справі №200/5390/20-а, від 09.07.2021 у справі №160/4745/20, від 22.07.2021 у справі №300/2000/20, від 11.08.2021 у справі №640/9375/20, від 16.09.2021 у справі №600/690/20-а, від 30.09.2021 у справі №160/10949/20, від 21.10.2021 у справі №380/5278/20, від 20.10.2022 у справі №280/3370/21, від 08.06.2023 у справі №580/1267/21, від 15.06.2023 у справі №560/2807/20 тощо. 
21. Скаржник також зазначає, що суд першої інстанції неправильно розрахував кількість днів затримки розрахунку з позивачем при звільненні через неврахування приписів частини шостої статті 6 Закону України від 15.03.2022 №2136-IX «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», безпідставно зменшив суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні через неврахування постанови Верховного Суду від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19.
22. За наслідками автоматизованого розподілу судової справи між суддями касаційну скаргу передано на розгляд колегії суддів: судді-доповідачу Кашпур О.В., суддям Данилевич Н.А., Уханенку С.А.
23. Суд ухвалою від 24.07.2023 відкрив касаційне провадження за вказаною скаргою.
24. Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду - від 05.02.2024, у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді Кашпур О.В., призначений повторний автоматизований розподіл касаційної скарги.
25. За наслідками повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями касаційну скаргу передано на розгляд колегії суддів: судді-доповідачу Радишевській О.Р., суддям Смоковичу М.І., Мацедонській В.Е.
26. Запорізькою обласною прокуратурою подано відзив на касаційну скаргу із проханням відмовити у її задоволенні, а постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 07.06.2023 залишити без змін, оскільки вона, на думку відповідача, є обґрунтованою, прийнятою з додержанням норм матеріального і процесуального права, з урахуванням усіх обставин справи.
V. Джерела права 
27. Згідно зі статтею 4 Закону №1697-VII, яка визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України, організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
28. Статтею 51 Закону №1697-VII унормовано загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді, відповідно до пункту 9 частини першої якої прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
29. Законом №113-ІХ, який набрав чинності 25.09.2019, статтю 51 Закону №1697-VII доповнено частиною п`ятою такого змісту: «На звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження».
30. Законом № 113-ІХ було внесено зміни також і до КЗпП України, а саме: статтю 32 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус»; статтю 40 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус»; частину дев`яту статті 252 після слів «дисциплінарної відповідальності та звільнення» доповнено словами і цифрами «а також положення частин другої і третьої статті 49-4 цього Кодексу».
31. Водночас Законом № 1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
32. Статтею 44 КЗпП України встановлено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.
33. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
34. Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
35. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ (далі - Закон № 2352-ІХ) запроваджено ряд змін у трудовому законодавстві, зокрема положення статті 117 КЗпП України викладено в такій редакції: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».
36. Закон № 2352-ІХ та, відповідно, і нова редакція статті 117 КЗпП України набрали чинності з 19.07.2022.
37. Середній заробіток працівника, відповідно до статті 27 Закону України від 24.03.1995 №108/95-ВР «Про оплату праці», визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.
VI. Позиція Верховного Суду
38. Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
39. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України). 
40. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 4-7 частини третьої статті 353, абзацом другим частини першої статті 354 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 341 КАС України).
41. Касаційне провадження у цій справі відкрите на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
42. Надаючи оцінку обґрунтованості касаційної скарги та оскаржуваним судовим рішенням, Суд, з урахуванням приписів статті 341 КАС України, виходить із такого.
43. Спірні правовідносини у цій справі склалися у зв`язку з невиплатою Запорізькою обласною прокуратурою ОСОБА_1 вихідної допомоги, передбаченої статтею 44 КЗпП України, при його звільненні з 30.09.2020 з посади начальника відділу роботи з кадрами Прокуратури Запорізької області та з органів прокуратури Запорізької області на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII - у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
44. Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівникові у випадках, передбачених законом, роботодавцем у колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою, зазвичай, розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору із незалежних від працівника обставин.
45. Приписами Закону № 1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
46. Нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення, є стаття 44 КЗпП України.
47. Після набрання чинності Законом № 113-ІХ Верховний Суд неодноразово висловлювався з приводу стягнення вихідної допомоги на підставі статті 44 КЗпП України у спорах, які виникали у зв`язку зі звільненням осіб з органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII.
48. Так, відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом у постановах від 23.12.2020 у справі №560/3971/19, від 21.01.2021 у справі №260/1890/19, від 27.01.2021 у справі №380/1662/20, від 11.02.2021 у справах №420/4115/20 та №240/4840/20, від 18.02.2021 у справі №640/23379/19, від 25.02.2021 у справі №640/8451/20, від 26.02.2021 у справі №1.380.2019.006923, від 17.03.2021 у справі №420/4581/20, від 30.03.2021 у справі №640/25354/19, від 31.03.2021 у справі №320/2449/20, від 15.04.2021 у справі №440/3166/20, від 27.05.2021 у справі №380/4855/20, від 24.06.2021 у справі №200/5390/20-а, від 22.07.2021 у справі №300/2000/20, від 12.08.2021 у справі №420/4554/20, від 29.09.2021 у справі №640/4081/20, від 01.10.2021 у справі №260/1890/19, від 21.10.2021 у справі №380/5278/20, від 30.11.2021 у справі №640/1552/20, від 15.06.2022 у справі №280/880/21, від 20.10.2022 у справі №280/3370/21, від 18.05.2023 у справі №580/3739/22, від 15.06.2023 у справі №560/2807/20, від 28.12.2023 у справі №640/3046/21 тощо, частиною п`ятою статті 51 Закону № 1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків, коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Проте у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів, а отже, не заборонено застосування приписів статті 44 КЗпП України під час вирішення спірного питання.
49. Таким чином, правильним є висновок судів попередніх інстанцій щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин приписів статті 44 КЗпП України, оскільки позивача звільнено на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII (у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури).
50. Однак, як убачається з постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 07.06.2023, скасовуючи рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 16.02.2023, суд апеляційної інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 було поновлено на попередній посаді на підставі судового рішення у справі № 280/7811/20, яке набрало законної сили, і яким було визнано протиправним і скасовано наказ про звільнення ОСОБА_1 .
51. Таким чином, особливістю спірних правовідносин, на яку звернув увагу суд апеляційної інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, є те, що ОСОБА_1 до звернення до суду з позовом про стягнення вихідної допомоги також звернувся з вимогами про поновлення на службі, і цей позов був задоволений до ухвалення судом рішення про стягнення вихідної допомоги.
52. За висновками суду апеляційної інстанції, поновлення на посаді і виплата вихідної допомоги при звільненні є взаємовиключними вимогами, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність відмови в позові.
53. Отже, спірним питанням, що постало перед Судом у межах цього касаційного провадження, є наявність / відсутність підстав для стягнення на користь позивача вихідної допомоги, що мала бути нарахована та виплачена при звільненні, за наявності судового рішення, яке набрало законної сили, про скасування наказу про звільнення. Як наслідок, - наявність / відсутність права особи на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
54. Суд зазначає, що Верховний Суд уже оцінював указану особливість при застосуванні статті 44 КЗпП України в подібних правовідносинах.
55. Так, після відкриття провадження у справі, Верховний Суд у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду (далі - судова палата) ухвалив постанову від 19.12.2025 у справі № 640/8468/20, у якій зазначив, що вихідна допомога не ототожнюється із заробітною платою, що виплачуються працівникові при звільненні, оскільки її розмір пов`язаний не з кількістю і якістю праці, а з фактом звільнення працівника з визначених законом підстав. 
56. Основним завданням вихідної допомоги є матеріальне забезпечення звільненого працівника в період пошуку ним нової роботи.
57. Отже, судова палата у вказаній постанові констатувала, що ключовою метою вихідної допомоги (як окремої грошової виплати, що не відноситься до заробітної плати) є компенсування звільненому працівнику відсутності доходу. При цьому підставою для такої виплати є те, що працівник утратив роботу не з власної волі.
58. Додатково судова палата у постанові від 19.12.2025 у справі №640/8468/20 зауважила, що завданням адміністративного судочинства, у силу приписів частини першої статті 2 КАС України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
59. Водночас суть ефективного захисту - це відновлення порушеного права законним способом, який має бути адекватним, справедливим та не порушувати прав третіх осіб чи загальних засад права.
60. Урахувавши, що на момент ухвалення рішення судом першої інстанції позивач був поновлений на посаді з дати його звільнення на підставі судового рішення, а також те, що йому було компенсовано середній заробіток за весь час вимушеного прогулу внаслідок незаконного звільнення, відповідно до статті 235 КЗпП України, що свідчить про повне відновлення його права на отримання заробітної плати, яка підлягала виплаті, судова палата у постанові від 19.12.2025 у справі № 640/8468/20 дійшла висновку про відсутність у цьому випадку втрати доходу та правових підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення вихідної допомоги.
61. Беручи до уваги наведену правову позицію судової палати, підстави для стягнення на користь позивача вихідної допомоги за умови скасування наказу про звільнення - відсутні.
62. Повертаючись до обставин цієї справи та оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції, Суд зазначає, що рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 26.10.2021 у справі № 280/7811/20 частково задоволено позов ОСОБА_1 про скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 04.08.2022 рішення суду першої інстанції змінено шляхом викладення абзаців 3 та 4 у редакції цієї постанови, а саме: «Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу роботи з кадрами Прокуратури Запорізької області та органах прокуратури Запорізької області з 30.09.2020. Стягнути з Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.10.2020 по 26.10.2021 у розмірі 418 311,57 грн». 
63. На момент прийняття судами першої та апеляційної інстанцій рішень у справі, яка розглядається, відповідний наказ про звільнення ОСОБА_1 скасовано, його поновлено на посаді з дати звільнення та присуджено середній заробіток за час вимушеного прогулу, що відновило право на заробітну плату і втрати доходу не відбулося.
64. Таким чином, Суд підсумовує, що суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення на користь ОСОБА_1 вихідної допомоги. 
65. Що стосується позовних вимог у частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні (невиплати вихідної допомоги), то Суд уважає, що така вимога є похідною від вимоги про стягнення цієї допомоги, а тому підстави покладення на роботодавця відповідальності за статтею 117 КЗпП України (затримка розрахунку при звільненні) не виникають. Як наслідок, висновки суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позову в цій частині є також правильними.
66. Згідно зі статтею 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
67. Зважаючи на це, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.
68. З огляду на результат касаційного розгляду витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, не розподіляються.
69. Керуючись статтями 3, 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Суд
ПОСТАНОВИВ: 
70. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
71. Постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2023 року залишити без змін.
72. Судові витрати не розподіляються.
73. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач: О.Р. Радишевська 
Судді: В.Е. Мацедонська
М.І. Смокович