УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 січня 2026 року
м. Київ
справа № 757/54456/25-к
провадження № 51-60ск26
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого  ОСОБА_1 , 
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 02 січня 2026 року про відмову у відкритті апеляційного провадження,
встановив:
Як убачається із касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень, ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва від 23 грудня 2025 року задоволено заяву слідчого судді Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_5 про самовідвід та відведено його від розгляду скарги ОСОБА_4 на бездіяльність уповноважених осіб Офісу Генерального прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Не погоджуючись із вказаним рішенням місцевого суду,  ОСОБА_4 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 02 січня 2026 року на підставі ст. 392, ч. 4 ст. 399 КПК відмовлено у відкритті провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на вказану вище ухвалу судді. 
ОСОБА_4 звернувся з касаційною скаргою, де просить скасувати ухвалу апеляційного суду як таку, що перешкоджає реалізації права на доступ до суду та права на захист. 
Перевіривши викладені у касаційній скарзі доводи та надані копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав. 
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, доданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Відповідно до ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Як убачається з оскаржуваного судового рішення, ОСОБА_4 звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою на ухвалу суду першої інстанції, якою задоволено заяву слідчого судді Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_5 про самовідвід та відведено його від розгляду скарги ОСОБА_4 на бездіяльність уповноважених осіб Офісу Генерального прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, оскарження якої в апеляційному порядку не передбачено положеннями КПК, зокрема статтями 81, 392 цього Кодексу.
Верховний Суд погоджується з рішенням апеляційного суду про відмову у відкритті провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 23 грудня 2025 року з підстав, наведених в оскаржуваному судовому рішенні.
Відповідно до ч. 2 ст. 392 КПК ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених частиною першою цієї статті, окремому оскарженню не підлягають, крім випадків, визначених цим Кодексом. Заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною першою цієї статті.
Заяву про самовідвід слідчого судді Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_5 відповідно до положень ч. 1 ст. 81 КПК розглянув суддя цього ж суду, у зв`язку з чим апеляційний суд, відмовляючи у відкритті провадження, правильно керувався положеннями ст. 392 КПК у їх взаємозв`язку із тими, що визначені в ч. 4 ст. 399 КПК. 
Отже, апеляційний суд, встановивши, що апеляційну скаргу подано на судове рішення, яке відповідно до вимог КПК не підлягає апеляційному оскарженню, згідно з положеннями ч. 4 ст. 399 цього Кодексу, правомірно відмовив у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 .
З наведених мотивів колегія суддів не вбачає законних підстав вважати доводи касаційної скарги обґрунтованими. 
Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що ст. 129 Конституції України гарантує право на апеляційний перегляд справи, а не кожного судового рішення в межах кримінального провадження, у відповідності з чим Кримінальний процесуальний кодекс України визначає, в яких випадках і які рішення судів першої інстанції підлягають перегляду в апеляційному порядку. 
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено право на справедливий суд, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до апеляційних або касаційних судів (п. 25 Рішення у справі «Делкур проти Бельгії» від 17 січня1970 року та п. 65 Рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).
Водночас у рішенні Європейського суду з прав людини від 08 січня 2008 року щодо прийнятності заяви № 32671/02 у справі «Скорик проти України» зазначено, що право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак ці обмеження не повинні впливати на користування правом у такий спосіб і до такої міри, що саму його суть буде порушено. Вони повинні відповідати законній меті і тут має бути розумний ступінь пропорційності між засобами, що застосовуються, та метою, яку намагаються досягнути. 
Підстав вважати приписи ч. 2 ст. 392, ч. 4 ст. 399 КПК такими, що не відповідають вказаним вище настановам, в цьому провадженні відсутні.
Обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність їх перевірки за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та оскарженого судового рішення вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд 
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 02 січня 2026 року про відмову у відкритті апеляційного провадження.
Ухвала оскарженню не підлягає. 
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3