ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2026 року 
м. Київ

cправа № 916/5808/23 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Баранця О. М. - головуючий, Кролевець О. А., Студенця В. І.,
за участю секретаря судового засідання Сініцина В. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія"
на рішення Господарського суду Одеської області
у складі судді Волкова Р. В.
від 12 серпня 2024 року
та на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду
у складі колегії суддів: Колоколова С. І., Савицького Я. Ф., Діброви Г. І.
від 05 грудня 2024 року

у справі за позовом керівника Київської окружної прокуратури міста Одеси в інтересах держави в особі: 1) Одеської обласної ради, 2) Департаменту охорони здоров`я Одеської обласної державної (військової) адміністрації, 3) Південного офісу Держаудитслужби
до: 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія",
2) Комунального некомерційного підприємства "Одеський обласний клінічний медичний центр" Одеської обласної ради
про визнання недійсними додаткових угод до договору та стягнення 255 016,60 грн,

за участю:
прокурора: Ковальчук О. І.
представників:
від позивача-1: Єгоян А. А.
від позивача-2: не з`явилися,
від позивача-3: не з`явилися,
від відповідача-1: Оляш К. І.
від відповідача-2: не з`явилися

ВСТАНОВИВ:
1. Короткий зміст позовних вимог.
У грудні 2023 року керівник Київської окружної прокуратури міста Одеси звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом в інтересах держави в особі Одеської обласної ради, Департаменту охорони здоров`я Одеської обласної державної (військової) адміністрації та Південного офісу Держаудитслужби до Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія" та Комунального некомерційного підприємства "Одеський обласний клінічний медичний центр" Одеської обласної ради про:
- визнання недійсними додаткових угод № 2 від 24 червня 2021 року, № 3 від 09 вересня 2021 року, № 4 від 09 вересня 2021 року, № 5 від 09 вересня 2021 року, № 6 від 09 вересня 2021 року до договору про закупівлю електричної енергії у постачальника № 53 від 12 березня 2021 року, укладеного між Комунальним некомерційним підприємством «Одеський обласний клінічний медичний центр» Одеської обласної ради та Товариством з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія»;
- стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» на користь держави в особі Одеської обласної ради до місцевого бюджету безпідставно сплачені бюджетні кошти в сумі 255 016,60 грн.
Позовні вимоги (з урахуванням заяви про зміну підстав позову від 28 березня 2024 року) обґрунтовані тим, що спірні додаткові угоди суперечать пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», статті 180 Господарського кодексу України, статті 653 Цивільного кодексу України, оскільки внаслідок їх укладення була збільшена ціна за одиницю товару, встановлена у договорі про закупівлю електричної енергії № 53 від 12 березня 2021 року, більше, ніж на 10% без документального підтвердження коливання ціни за одиницю товару на ринку, зі зменшенням обсягу поставки товару, що закупається, що призвело до переплати та зайвого витрачання бюджетних коштів у сумі 255 016,60 грн, які підлягають стягненню з відповідача-1 на користь позивача-1 на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України як такі, що були одержані відповідачем-1 за недійсними додатковими угодами, тобто на підставі, яка згодом відпала внаслідок недійсності спірних додаткових угод. 
В обґрунтування представництва інтересів держави прокурор послався на те, що у даному випадку наявні порушення як державного, так і суспільного інтересів, оскільки внаслідок вчинення незаконних правочинів був порушений законодавчо встановлений порядок проведення бюджетного фінансування та були безпідставно витрачені бюджетні кошті, що суперечить суспільному інтересу.
Господарський суд Одеської області ухвалою від 03 січня 2024 року прийняв зазначену позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі № 916/5808/23.
2. Короткий виклад обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій.
За результатом проведеної Комунальним некомерційним підприємством «Одеський обласний клінічний медичний центр» Одеської обласної ради процедури закупівлі електричної енергії UA-2021-02-05-006605-b 12 березня 2021 року між Товариство з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія», як постачальником, та Комунальним некомерційним підприємством «Одеський обласний клінічний медичний центр» Одеської обласної ради, як споживачем, був укладений договір про закупівлю електричної енергії у постачальника № 53 (далі по тексту - договір), відповідно до пункту 2.1. якого Постачальник продає електричну енергію за кодом CPV за ДК 021:2015-09310000-5 - Електрична енергія Споживачу для забезпечення потреб електроустановок Споживача, а Споживач оплачує Постачальнику вартість використаної (купованої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору. Кількість електричної енергії на березень-грудень 2021 року визначена в обсязі 602 065 кВт*год відповідно до додатку 3 до договору «Обсяги очікуваного споживання (постачання) електричної енергії Споживачу».
Строк постачання електричної енергії: до 31 грудня 2021 року (пункт 2.3. договору).
Ціна цього договору на березень-грудень 2021 року становить 1 314 136,91 грн з ПДВ (пункт 5.1. договору).
Згідно з пунктом 5.5. договору розрахунковим періодом за цим договором є календарний місяць.
У пункті 13.2. договору його сторони передбачили, що згідно з вимогами Закону України «Про публічні закупівлі» умови договору не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції за результатами аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі або ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури.
Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадку, зокрема збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше, ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії. Наявність факту коливання ціни товару на ринку підтверджується довідкою (ми) (листом (ми)) (завіреними копіями цих довідок або листів відповідних органів, установ, організацій, які уповноважені надавати відповідну інформацію щодо коливання ціни товару на ринку, або інформацією з вебсайту ДП «Оператор ринку» (згідно з частинами шостою, дев`ятою статті 67 Закону України «Про ринок електричної енергії», з урахуванням листа Мінекономрозвитку України від 14 серпня 2019 року № 3304-04/33869-06 «Щодо зміни ціни у договорах постачання електричної енергії») для документального підтвердження факту коливання ціни електричної енергії на ринку. Зміна ціни за одиницю товару застосовується з початку розрахункового періоду, в якому відбулися такі зміни.
Відповідно до пункту 13.4. договору Постачальник має повідомити про зміну будь-яких умов договору Споживача не пізніше, ніж за 20 днів до їх застосування з урахуванням інформації про право Споживача розірвати договір. Постачальник зобов`язаний повідомити Споживача в порядку, встановленому законом, про будь-яке збільшення ціни і про право припинити дію договору без сплати будь-яких штрафних санкцій чи іншої фінансової компенсації Постачальнику, якщо Споживач не приймає нові умови.
Додатками до договору є заява-приєднання, комерційна пропозиція, обсяги очікуваного споживання та порядок розрахунків (додатки № 1 - 4).
Додатковою угодою № 2 від 24 червня 2021 року сторони внесли зміни до договору та додатків до нього, зокрема: змінили ціну за електричну енергію з 2,182716 грн за 1 кВт*год до 2,354916 грн в т.ч. ПДВ; зменшили обсяги електричної енергії до 558 039 кВт год.; погодили, що додаткова угода набирає чинності з моменту її підписання та розповсюджується на взаємовідносини, що виникли з 01 квітня 2021 року.
Додатковою угодою № 3 від 09 вересня 2021 року сторони внесли зміни до договору та додатків до нього, зокрема: змінили ціну за електричну енергію до 2,59041 грн за 1 кВт*год в т.ч. ПДВ; зменшили обсяги електричної енергії до 532 651 кВт год.; погодили, що додаткова угода набирає чинності з моменту її підписання та розповсюджується на взаємовідносини, що виникли з 01 серпня 2021 року.
Додатковою угодою № 4 від 09 вересня 2021 року сторони внесли зміни до договору та додатків до нього, зокрема: змінили ціну за електричну енергію до 2,84945 грн за 1 кВт*год в т.ч. ПДВ; зменшили обсяги електричної енергії до 505 055 кВт год.; погодили, що додаткова угода набирає чинності з моменту її підписання та розповсюджується на взаємовідносини, що виникли з 01 серпня 2021 року.
Додатковою угодою № 5 від 09 вересня 2021 року сторони внесли зміни до договору та додатків до нього, зокрема: змінили ціну за електричну енергію до 3,13439 грн за 1 кВт*год в т.ч. ПДВ; зменшили обсяги електричної енергії до 479 967 кВт год.; погодили, що додаткова угода набирає чинності з моменту її підписання та розповсюджується на взаємовідносини, що виникли з 01 серпня 2021 року.
Додатковою угодою № 6 від 09 вересня 2021 року сторони внесли зміни до договору та додатків до нього, зокрема: змінили ціну за електричну енергію до 3,19708 грн за 1 кВт*год в т.ч. ПДВ; зменшили обсяги електричної енергії до 475 048 кВт год.; погодили, що додаткова угода набирає чинності з моменту її підписання та розповсюджується на взаємовідносини, що виникли з 01 серпня 2021 року.
Перший заступник керівника Київської окружної прокуратури міста Одеси звернувся до Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний клінічний медичний центр» Одеської обласної ради з листом № 3845вих-23 від 18 травня 2023 року, до Департаменту охорони здоров`я Одеської обласної державної адміністрації з листом № 5772вих-23 від 02 серпня 2023 року, до Одеської обласної ради з листом № 5773вих-23 від 02 серпня 2023 року та до Південного офісу Держаудитслужби з листом № 7652вих-23 від 16 жовтня 2023 року, в яких повідомив зазначених осіб про виявлені порушення вимог законодавства, допущені при проведенні процедури закупівлі електричної енергії UA-2021-02-05-006605-b, а саме: укладення додаткових угод № 2 від 24 червня 2021 року та №№ 3 - 6 від 09 вересня 2021 року до договору про закупівлю електричної енергії у постачальника № 53 від 12 березня 2021 року з порушенням частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», а також просив надати інформацію про вжиті заходи до усунення виявлених порушень.
Комунальне некомерційне підприємство «Одеський обласний клінічний медичний центр» Одеської обласної ради у листі № 01-208 від 25 травня 2023 року повідомило Київську окружну прокуратуру міста Одеси про те, що Підприємство є неприбутковою організацією та не заперечує щодо представництва Київською окружною прокуратурою міста Одеси інтересів держави в суді.
Південний офіс Держаудитслужби у листі № 151531-17/4810-2023 від 25 жовтня 2023 року, адресованому Київській окружній прокуратурі міста Одеси, зазначив про відсутність підстав для проведення моніторингу, оскільки процедуру закупівлі виконано у повному обсязі, а також повідомив, що викладені факти будуть враховані під час проведення чергових заходів державного фінансового контролю у Замовника.
Одеська обласна рада в особі Управління обласної ради з майнових відносин листом № 03/3396/23 від 31 жовтня 2023 року повідомила Київську окружну прокуратуру міста Одеси про витребування інформації щодо встановлених прокуратурою порушень законодавства від КНП «Одеський обласний клінічний центр» Одеської обласної ради та Департаменту охорони здоров`я Одеської обласної військової адміністрації та долучила до листа копії відповідей, у яких повідомлено про неможливість усунення порушень проведеної процедури закупівлі у зв`язку із виконанням договору, а також зазначила про прийняття до уваги вказаних порушень та скерування листа Постачальнику щодо необхідності проведення звірки за договором.
Департамент Одеської обласної державної адміністрації у листі № 124905/08/03-13/2-23 від 26 грудня 2023 року повідомив Київську окружну прокуратуру міста Одеси про неможливість усунення порушень проведеної процедури закупівлі у зв`язку із виконанням договору, а також зазначив про прийняття до уваги вказаних порушень та скерування листа Постачальнику щодо необхідності проведення звірки за договором. 
Керівник Київської окружної прокуратури міста Одеси, врахувавши те, що органи, уповноважені державою здійснювати функції у спірних правовідносинах, не вживали заходів щодо здійснення захисту інтересів держави, звернувся у грудні 2023 року до Господарського суду міста Києва з позовом в інтересах держави в особі Одеської обласної ради, Департаменту охорони здоров`я Одеської обласної державної (військової) адміністрації та Південного офісу Держаудитслужби до Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія" та Комунального некомерційного підприємства "Одеський обласний клінічний медичний центр" Одеської обласної ради про визнання недійсними додаткових угод № 2 від 24 червня 2021 року, № № 3 - 6 від 09 вересня 2021 року до договору про закупівлю електричної енергії № 53 від 12 березня 2021 року, укладеного між Комунальним некомерційним підприємством «Одеський обласний клінічний медичний центр» Одеської обласної ради та Товариством з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія», та про стягнення безпідставно сплачених бюджетних коштів в сумі 255 016,60 грн.
3. Короткий зміст оскаржуваних рішення місцевого господарського суду та постанови суду апеляційної інстанції, мотиви їх ухвалення.
Господарський суд Одеської області рішенням від 12 серпня 2024 у справі № 916/5808/23, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 05 грудня 2024 року, позов задовольнив: визнав недійсними додаткові угоди № 2 від 24 червня 2021 року, № № 3 - 6 від 09 вересня 2021 року до договору про закупівлю електричної енергії у постачальника № 53 від 12 березня 2021 року між Комунальним некомерційним підприємством «Одеський обласний клінічний медичний центр» Одеської обласної ради та Товариством з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія»; стягнув з Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» на користь держави в особі Одеської обласної ради до місцевого бюджету безпідставно сплачені бюджетні кошти в сумі 255 016,60 грн. Також суд задовольнив частково клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» про розстрочку виконання рішення та встановив графік стягнення заборгованості (до 12 вересня 2024 року - 50 000,00 грн, до 12 жовтня 2024 року - 50 000,00 грн, до 12 листопада 2024 року - 50 000,00 грн, до 12 грудня 2024 року - 50 000,00 грн, до 12 січня 2025 року - 55 016,60 грн), стягнув з Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» на користь Одеської обласної прокуратури 10 535,25 грн витрат зі сплати судового збору, а також з Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний клінічний медичний центр» Одеської обласної ради на користь Одеської обласної прокуратури 6 710,00 грн витрат зі сплати судового збору шляхом перерахування цих сум на рахунок № UA808201720343100002000000564 в ДКСУ м. Київ МФО 820172 ЄДРПОУ 03528552.
Суди попередніх інстанцій виходили з того, що 
- Одеська обласна рада, як засновник Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний клінічний медичний центр» Одеської обласної ради (споживача за договором про закупівлю електричної енергії № 53 від 12 березня 2021 року) та власник його майна, який затверджує обласний бюджет, з якого фінансується це комунальне підприємство, і наділений повноваженнями контролю з виконання бюджету, та Департамент охорони здоров`я Одеської обласної державної адміністрації, як Уповноважений орган управління цього підприємства, є належними позивачами у цій справі, оскільки є особами, уповноваженими на вжиття заходів представницького характеру щодо захисту інтересів територіальної громади, інтереси якої є складовою інтересів держави, пов`язаних із законним та ефективним витрачанням коштів місцевого бюджету;
- Південний офіс Держаудитслужби, як орган уповноважений державою здійснювати функції у спірних правовідносинах, також є належним позивачем у справі; 
- прокурор довів наявність підстав для представництва інтересів держави у спірних правовідносинах та звернення до суду із позовом у цій справі, оскільки позивачі, до компетенції яких віднесені повноваження щодо здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах, упродовж тривалого часу, зокрема і після одержання повідомлень прокуратури, не вжили заходів для усунення порушень законодавства та інтересів держави при укладанні спірних у цій справі додаткових угод до договору постачання електричної енергії № 53 від 12 березня 2021 року. Звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно-значимого питання щодо належного розпорядження бюджетними коштами з метою захисту інтересів держави в бюджетній сфері;
- спірні додаткові угоди до договору про закупівлю електричної енергії № 53 від 12 березня 2021 року, що стосувалися внесення змін до договору в частині ціни товару, а саме: збільшення ціни за одиницю товару зі зменшенням обсягу поставки товару, що закупається, були укладені з порушенням пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» та умов самого договору, оскільки підстави для внесення таких змін були відсутні, зміни були внесені без належного обґрунтування та належних доказів коливання цін на товар, всупереч наданих Постачальником гарантій дотримуватися своєї пропозиції впродовж 180 днів та з порушенням закріпленого у пункті 13.4. договору порядку повідомлення Споживача про зміну умов договору, що є підставою для визнання цих додаткових угод недійсними згідно зі статтями 203, 205 Цивільного кодексу України;
- сума переплати за спожиту електричну енергію за бюджетні кошти внаслідок укладення спірних додаткових угод складає 255 016,60 грн, і ці кошти є такими, що були безпідставно одержані відповідачем-1, підстава їх набуття внаслідок недійсності додаткових угод відпала, а тому відповідач-1 зобов`язаний їх повернути до місцевого бюджету, що відповідає положенням статей 216, 1212 Цивільного кодексу України, з огляду на що позовні вимоги у частині стягнення зазначених коштів підлягають задоволенню.
4. Короткий зміст вимог касаційної скарги.
У касаційній скарзі відповідач-1 - Товариство з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія" просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 12 серпня 2024 року та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 05 грудня 2024 року у справі № 916/5808/23, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. 
5. Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу.
Як на підстави касаційного оскарження судових рішень скаржник послався на пункти 1, 3 та 4 частини другої статті 287 та пункт 1 частини третьої статті 310 Господарського процесуального кодексу України, та зазначив про те, що суди попередніх інстанцій:
- неправильно застосували статтю 23 Закону України «Про прокуратуру», не врахували висновки Верховного Суду щодо застосування цієї норми права, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 та у постановах Верховного Суду від 07 грудня 2021 року у справі № 903/865/20, від 14 грудня 2021 року у справі № 917/565/21, від 21 грудня 2021 року у справі № 917/764/21, від 13 вересня 2022 року у справі № 918/1222/21 та від 01 лютого 2023 року у справі № 924/996/21, про те, що наявність корпоративних відносин між органом місцевого самоврядування та комунальним підприємством виключає наявність владних повноважень між ними або між органом місцевого самоврядування як засновником комунального підприємства та третіми особами, які здійснюють господарське правопорушення, на яке повинно реагувати комунальне підприємство як суб`єкт господарських відносин;
- неправильно застосували статтю 1212 Цивільного кодексу України, не врахували висновки Верховного Суду щодо застосування цієї норми права, викладені у постанові від 13 березня 2024 року у справі № 910/9880/23, про те, що договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень статті 1212 Цивільного кодексу України;
- неправильно застосували статтю 217, частину першу статті 638 Цивільного кодексу України, частину третю статті 180 Господарського кодексу України та помилково визнали недійсними спірні додаткові угоди у повному обсязі, а не лише в частині збільшення цін за одиницю товару. При цьому, скаржник зазначив про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування цих норм права у подібних правовідносинах;
- неправильно застосували частину першу статті 216 Цивільного кодексу України та дійшли помилкового висновку про стягнення спірної суми грошових коштів на користь Одеської обласної ради, а не на користь Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний клінічний медичний центр» Одеської обласної ради, яке є стороною недійсного правочину. При цьому скаржник зазначив про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування цієї норми права у подібних правовідносинах; 
- порушили частину першу статті 74, частину першу статті 86, частину п`яту статті 236 Господарського процесуального кодексу України, оскільки не дослідили належним чином зібрані у справі докази (розрахунок ціни позову, платіжні доручення про оплату коштів за договором в частині джерел оплати коштів, лист відповідача-2 від 12 жовтня 2023 року № 01-316, статут відповідача-2 в частині джерел фінансування підприємства тощо).
6. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.
Київська окружна прокуратура міста Одеси у відзиві на касаційну скаргу просить відмовити у задоволенні касаційної скарги відповідача-1, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення постановлені у відповідності до норм матеріального і процесуального права, доводи касаційної скарги є необґрунтованими та не спростовують правильні висновків судів. За твердженням прокуратури, висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 13 квітня 2024 року у справі № 910/9880/23, на неврахування яких судами попередніх інстанцій послався скаржник, зроблені у неподібних до цієї справи правовідносинах та є нерелевантними для цієї справи, Верховний Суд у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 січня 2024 року у справі № 922/2321/22 вже сформував висновки щодо застосування пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» у подібних до цієї справи правовідносинах, а доводи касаційної скарги про наявність правових підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, для оскарження рішень судів першої та апеляційної інстанцій не знайшли свого підтвердження.
Позиція Верховного Суду.
7. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів попередніх інстанцій.
Верховний Суд, здійснивши розгляд касаційної скарги, дослідивши наведені скаржником у касаційній скарзі доводи та підстави касаційного оскарження судових рішень, доводи прокуратури, наведені у відзиві на касаційну скаргу, перевіривши правильність застосування та дотримання судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке. 
Згідно з частинами першою - третьою статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.
Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Відповідно до частин першої та третьої статті 41 Господарського процесуального кодексу України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони та треті особи. У справах можуть також брати участь органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
За змістом частини третьої та абзацу другого частини п`ятої статті 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Відповідно до частини четвертої статті 53 Господарського процесуального кодексу України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу цього Кодексу. 
Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом. (частина друга статті 131-1 Конституції України).
Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України "Про прокуратуру".
За змістом частин першої, третьої, четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" представництво прокурором інтересів держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом. 
Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.
Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. 
Прокурор здійснює представництво держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.
Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень (абзац третій частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру").
Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії (абзац четвертий частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру").
Системний аналіз положень статті 53 Господарського процесуального кодексу України та статті 23 Закону "Про прокуратуру" свідчить про те, що прокурор здійснює представництво у суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення її інтересів, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах, а також у разі відсутності такого органу. 
В розумінні положень статей 53, 73, 76, 77 Господарського процесуального кодексу України та статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор в кожному конкретному випадку при зверненні до суду з позовом повинен:
- довести існування обставин порушення або загрози порушення інтересів держави, зазначити, в чому полягає порушення матеріальних або інших інтересів держави, необхідність їх захисту, навести та обґрунтувати підстави для здійснення представництва інтересів держави в суді,
- визначити орган, уповноважений державою на здійснення відповідних функції у спірних правовідносинах, навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставами для звернення прокурора до суду, 
- надати належні та допустимі докази здійснення прокурором повідомлення на адресу відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду від його імені, а також надати докази того, що суб`єкт владних повноважень не здійснює або здійснює неналежним чином захист інтересів держави.
Для встановлення наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді застосовується процедура, передбачена частиною четвертою статті 23 Закону України "Про прокуратуру".
Як встановили суди попередніх інстанцій та вбачається із матеріалів справи, прокурор у цій справі звернувся до господарського суду з позовом в інтересах держави в особі:
1) Одеської обласної ради, 
2) Департаменту охорони здоров`я Одеської обласної державної (військової) адміністрації, 
3) Південного офісу Держаудитслужби.
Досліджуючи обставини щодо належності визначених прокурором у цій справі позивачів, як органів, до компетенції яких віднесені повноваження щодо захисту інтересів держави у спірних правовідносинах, суди попередніх інстанцій здійснили аналіз положень статуту Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний клінічний медичний центр» Одеської обласної ради, затвердженого розпорядженням обласної ради від 20 листопада 2019 року № 1 262/2019-ор, та встановили, що засновником та власником Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний клінічний медичний центр» Одеської обласної ради (споживача як сторони договору про закупівлю електричної енергії № 53 від 12 березня 2021 року та спірних додаткових угод до нього) є територіальна громада Одеської області, від імені якої виступає Одеська обласна рада, яка управляє закріпленим за цим підприємством майном, затверджує обласний бюджет, з якого фінансується це комунальне підприємство, і наділена повноваженнями контролю з виконання бюджету. Комунальне некомерційне підприємство «Одеський обласний клінічний медичний центр» Одеської обласної ради підпорядковане Одеській обласній раді, а Департамент охорони здоров`я Одеської обласної державної адміністрації відповідно до делегованих йому повноважень є органом управління цього комунального підприємства.
Згідно з пунктами 5.4., 5.7. статуту Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний клінічний медичний центр» Одеської обласної ради джерелами формування майна та коштів Підприємства є, крім іншого, бюджетні кошти, капітальні вкладення і дотації з бюджетів. Джерелами фінансування Підприємства є кошти обласного бюджету Одеської області, доходи від господарської діяльності та інші джерела, не заборонені чинним законодавством України.
Відповідно до пункту 5.2. Положення про Департамент охорони здоров`я Одеської обласної державної адміністрації, затвердженого розпорядженням голови обласної державної адміністрації № 77/А-2017 від 06 лютого 2017 року, (далі - Положення) Департамент здійснює організаційно-методичне керівництво закладами охорони здоров`я міст і районів області, спрямовує їх діяльність на ефективну реалізацію державної політики у сфері охорони здоров`я на території Одеської області та забезпечує контроль за їх діяльністю.
Згідно з пунктом 5.26. Положення Департамент є Головним розпорядником коштів у частині фінансування закладів охорони здоров`я, що утримуються за рахунок коштів обласного бюджету, здійснює їх фінансування і контролює ефективне використання ними фінансових, матеріальних і трудових ресурсів.
Врахувавши наведені пункти статуту та Положення, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що Одеська обласна рада та Департамент охорони здоров`я Одеської обласної державної адміністрації виступають у якості суб`єктів владних повноважень, які приймають участь у формуванні бюджету та забезпечують його виконання, а також зобов`язані забезпечити раціональне та максимально ефективне використання бюджетних коштів. Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що Одеська обласна рада, як засновник Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний клінічний медичний центр» Одеської обласної ради та власник його майна, який затверджує обласний бюджет, з якого фінансується це комунальне підприємство, і наділений повноваженнями контролю з виконання бюджету, та Департамент охорони здоров`я Одеської обласної державної адміністрації, як Уповноважений орган управління цього підприємства, є належними позивачами у цій справі, оскільки є особами, уповноваженими на вжиття заходів представницького характеру щодо захисту інтересів територіальної громади, інтереси якої є складовою інтересів держави, пов`язаних із законним та ефективним витрачанням коштів місцевого бюджету. 
Питання можливості звернення прокурора до суду в інтересах органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владний повноважень з вимогами про визнання правочину недійсним та стягнення коштів, у випадку, якщо орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владний повноважень не є безпосередньою стороною спірного договору, вже вирішувалося Верховним Судом у межах справи № 905/1907/21. 
Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 червня 2023 року у справі № 905/1907/21 зазначила про те, що використання коштів місцевого бюджету становить суспільний інтерес та стосується прав та інтересів великого кола осіб - територіальної громади. Завданням органу місцевого самоврядування є забезпечення раціонального використання майна та інших ресурсів, що перебувають у комунальній власності. Неефективне витрачання коштів місцевого бюджету, зокрема шляхом укладення підконтрольним органу місцевого самоврядування комунальним закладом незаконних правочинів, може порушувати економічні інтереси територіальної громади.
Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що оскільки засновником комунального закладу та власником її майна є територіальна громада в особі обласної ради, яка фінансує і контролює діяльність цього комунального закладу, а також зобов`язана контролювати виконання місцевого бюджету, зокрема, законність та ефективність використання комунальним закладом коштів цього бюджету за договорами про закупівлю товарів, обласна рада є особою, уповноваженою на вжиття заходів представницького характеру щодо захисту інтересів територіальної громади, інтереси якої є складовою інтересів держави, пов`язаних із законним та ефективним витрачанням коштів місцевого бюджету, а тому є належним позивачем у справі.
Зазначеним висновком Велика Палата Верховного Суду відступила від протилежних висновків Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладених, зокрема у постанові від 01 лютого 2023 року у справі № 924/996/21. З огляду на викладене Верховний Суд не бере до уваги посилання відповідача-1 у касаційній скарзі на неврахування судами попередніх інстанцій у цій справі № 916/5808/23 висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 01 лютого 2023 року у справі № 924/996/21, від яких Верховний Суд відступив.
Крім того, Верховний Суд зазначає про те, що висновок судів попередніх інстанцій про те, що орган місцевого самоврядування, як засновник сторони спірного правочину про закупівлю та головний розпорядник бюджетних коштів, за рахунок яких відбувалося фінансування спірного правочину, є належним позивачем у спорі за позовом прокурора про визнання недійсним договору про закупівлю та стягнення безпідставно отриманих грошових коштів. Цей висновок узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2025 року у справі № 920/19/24 та у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15 березня 2024 року у справі № 904/192/22, згідно з яким розпорядник бюджетних коштів є належним позивачем у справах з подібними до цієї справи правовідносинами.
Верховний Суд не бере до уваги посилання скаржника на неврахування судами попередніх інстанцій у цій справі № 916/5808/23 висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 07 грудня 2021 року у справі № 903/865/20, від 14 грудня 2021 року у справі № 917/565/21, від 21 грудня 2021 року у справі № 917/764/21, від 13 вересня 2022 року у справі № 918/1222/21, оскільки відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19 квітня 2021 року у справі № 910/11131/19 в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки Великої Палати Верховного Суду мають перевагу над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного господарського суду.
У контексті наведеного суд касаційної інстанції зазначає про те, що висновки Верховного Суду, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі № 905/1907/21 мають перевагу над висновками колегій суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними, зокрема у постановах від 07 грудня 2021 року у справі № 903/865/20, від 14 грудня 2021 року у справі № 917/565/21, від 21 грудня 2021 року у справі № 917/764/21, від 13 вересня 2022 року у справі № 918/1222/21, на неврахування яких судами попередніх інстанцій послався скаржник.
Верховний Суд також зазначає про те, що висновки судів попередніх інстанцій про наявність у прокурора підстав для представництва інтересів держави в особі Одеської обласної ради та Департаменту охорони здоров`я Одеської обласної державної адміністрації не суперечать висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20, на неврахування яких послався скаржник, оскільки у зазначеній справі Верховний Суд скасував оскаржувані судові рішення в частині залишення без розгляду позову прокурора, поданого в інтересах держави в особі, зокрема Кабінету Міністрів України та Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України, і передав справу в цій частині до суду першої інстанції для продовження розгляду, посилаючись на те, що Уряд та Міндовкілля є органами державної влади, суб`єктами владних повноважень, а висновки судів про те, що у прокурора відсутні законні підстави на звернення до суду з позовом в інтересах держави в особі Уряду та Міндовкілля є необґрунтованими. 
Верховний Суд погоджується і з висновком судів попередніх інстанцій про те, що Південний офіс Держаудитслужби також є належним позивачем у справі, як центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю, зокрема при здійсненні державних закупівель, та відповідно до Положення про Державну аудиторську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 лютого 2016 року № 43, має право звертатися до суду в інтересах держави у спорах з подібними до цієї справи правовідносинами. Зазначений висновок судів попередніх інстанцій (про те, що Південний офіс Держаудитслужби є належним позивачем у справі) узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18. Жодних доводів щодо цього висновку судів попередніх інстанцій касаційна скарга не містить.
Суди попередніх інстанцій також дійшли висновку про те, що прокурор довів наявність підстав для представництва інтересів держави у спірних правовідносинах та звернення до суду із позовом у цій справі, оскільки, як встановили суди попередніх інстанцій, позивачі, до компетенції яких віднесені повноваження щодо здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах, упродовж тривалого часу, зокрема і після одержання повідомлень окружної прокуратури, не вжили жодних заходів для усунення порушень законодавства та інтересів держави при укладанні спірних у цій справі додаткових угод до договору постачання електричної енергії про закупівлю електричної енергії № 53 від 12 березня 2021 року. Жодних доводів щодо цих висновків судів попередніх інстанцій касаційна скарга не містить.
Відповідач-1 у касаційній скарзі зазначив про те, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували частину першу статті 216 Цивільного кодексу України та дійшли помилкового висновку про стягнення спірної суми грошових коштів на користь Одеської обласної ради, а не на користь Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний клінічний медичний центр» Одеської обласної ради, яке є стороною недійсного правочину. При цьому, скаржник зазначив про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування цієї норми права стосовно застосування реституції за недійсним правочином у подібних правовідносинах та просить сформувати такий висновок.
Однак, Верховний Суд зазначає про безпідставність зазначених доводів, оскільки висновок щодо застосування реституції у подібних до цієї справи правовідносинах у сфері публічних закупівель вже був сформований Верховним Судом та викладений, зокрема у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15 березня 2024 року у справі № 904/192/22. Згідно з висновком, викладеним у зазначеній постанові, для захисту інтересів держави нераціонально та неефективно витрачені бюджетні кошти мають повертатися (стягуватися) саме на користь держави в особі уповноваженого органу як головного розпорядника бюджетних коштів, тобто на користь державного бюджету (пункт 35 постанови). У спорі за позовом прокурора про визнання недійсним договору про закупівлю головний розпорядник бюджетних коштів є належним позивачем у справі, який уособлює державу, за захистом інтересів якої прокурор звернувся з таким позовом до суду. Прокурор, звертаючись до суду з позовом в інтересах держави в особі головного розпорядника бюджетних коштів про визнання недійсним договору про закупівлю та застосування наслідків недійсності такого правочину не має права вимагати стягнення грошових коштів (застосування реституції) на користь юридичної особи, яка не уособлює державу, за захистом інтересів якої позивач звернувся з цим позовом до суду, та є організатором переговорної процедури закупівлі.
Як вбачається з оскаржуваних судових рішень суди попередніх інстанцій задовольняючи позов у цій справі, стягнули спірну суму грошових коштів саме на користь держави в особі обласної ради, що повністю узгоджується з наведеними вище висновками Верховного Суду. Отже, висновки щодо застосування реституції у подібних до цієї справи правовідносинах у сфері публічних закупівель вже були сформовані Верховним Судом і оскаржувані відповідачем-1 судові рішення у цій справі повністю відповідають цим висновкам Верховного Суду, а доводи скаржника про неправильне застосування судами попередніх інстанцій частини першої статті 216 Цивільного кодексу України та про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування цієї норми права у подібних правовідносинах не знайшли свого підтвердження та є необгрунтованими. 
Розглянувши позовні вимоги у цій справі про визнання недійсними додаткових угод по суті спору, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що спірні додаткові угоди до договору про закупівлю електричної енергії № 53 від 12 березня 2021 року, що стосувалися внесення змін до договору, а саме: збільшення ціни за одиницю товару з одночасним зменшенням обсягу поставки (закупівлі) товару, були укладені з порушенням пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» та умов самого договору, оскільки підстави для внесення таких змін були відсутні, зміни були внесені без належного обґрунтування та належних доказів коливання цін на товар, всупереч наданих Постачальником гарантій дотримуватися своєї пропозиції впродовж 180 днів та з порушенням закріпленого у пункті 13.4. договору порядку повідомлення Споживача про зміну умов договору, що є підставою для визнання цих додаткових угод недійсними згідно зі статтями 203, 205 Цивільного кодексу України.
Верховний Суд погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Як на підставу позову про визнання недійсними додаткових угод позивач послався на те, що спірні додаткові угоди суперечать пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», статті 180 Господарського кодексу України, статті 653 Цивільного кодексу України, оскільки внаслідок їх укладення була збільшена ціна за одиницю товару, встановлена у договорі про закупівлю електричної енергії № 53 від 12 березня 2021 року, більше, ніж на 10% без документального підтвердження коливання ціни за одиницю товару на ринку, зі зменшенням обсягу поставки товару, що закупається, що призвело до переплати та зайвого витрачання бюджетних коштів у сумі 255 016,60 грн.
Правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави, територіальних громад та об`єднаних територіальних громад визначені Законом України «Про публічні закупівлі».
Відповідно до частини четвертої статті 3 Закону України «Про публічні закупівлі» (у редакції, чинній станом на 12 березня 2021 року - дату укладення між відповідачами у цій справі договору про закупівлю електричної енергії) відносини, пов`язані зі сферою публічних закупівель, регулюються виключно цим Законом і не можуть регулюватися іншими законами, крім випадків, встановлених цим Законом.
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 1 цього закону договір про закупівлю визначається як господарський договір, що укладається між замовником і учасником за результатами проведення процедури закупівлі / спрощеної закупівлі та передбачає платне надання послуг, виконання робіт або придбання товару.
Основні вимоги до договору про закупівлю та внесення змін до нього урегульовані статтею 41 Закону України «Про публічні закупівлі», у частині першій якої визначено, що договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного та Господарського кодексів України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.
Згідно з частиною четвертою статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції / пропозиції за результатами електронного аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі / спрощеної закупівлі або узгодженої ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури, крім випадків визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті та/або випадків перерахунку ціни за результатами електронного аукціону в бік зменшення ціни тендерної пропозиції / пропозиції учасника без зменшення обсягів закупівлі.
За загальним правилом, закріпленим у частині п`ятій статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», істотні умови договору про закупівлю, однією з яких є ціна товару, не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі. Однак, зазначена норма права передбачає випадки, коли допускається зміна істотних умов договору про закупівлю.
За змістом пункту 2 частини п`ятої статті 41 (у редакції, чинній станом на дати укладення спірних у цій справі додаткових угод від 24 червня 2021 року та від 09 вересня 2021 року) істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадку, зокрема збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю/внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії.
Отже, у зазначеній нормі права визначені правила внесення змін до договору про закупівлю без проведення нової процедури закупівлі. У цій нормі передбачена можливість внесення змін до договору про закупівлю у разі збільшення ціни товару, однак за умови, що сукупне значення збільшення ціни при послідовних змінах до договору не повинне перевищувати нормативно визначеного граничного (порогового) відсоткового значення суми, визначеної в договорі про закупівлю, а не застосовуватися щоразу до кожного окремого випадку внесення змін. Такі послідовні зміни не повинні спрямовуватися на ухиляння від виконання положень цієї норми.
Інший підхід до розуміння положень пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», який передбачає щоразу з кожним внесенням змін можливість збільшення ціни договору до 10 %, тобто можливість необмеженого збільшення ціни (понад 10 % ціни договору закупівлі) при незмінному загальному розмірі суми закупівлі, може призвести до нівелювання мети законодавчого регулювання процедур закупівлі, адже відкриває шлях до маніпулювання учасниками загальною вартістю пропозицій, внаслідок чого відкривається можливість під час процедури усунути конкурентів, запропонувавши найнижчу ціну, та після укладення договору підвищити ціну до рівня економічно обґрунтованої. 
Укладення додаткових угод до договору про закупівлю щодо зміни ціни на товар із урахуванням подібного підходу спотворюватиме результати торгів та зводитиме нанівець економію, яку було отримано під час підписання договору, та, як наслідок, робитиме результат закупівлі невизначеним й зумовлюватиме неефективне використання бюджетних коштів, що є прямим порушенням принципів процедури закупівлі, визначених преамбулою та 5 Закону України «Про публічні закупівлі». Крім того, збільшення ціни може призвести до того, що кількість товарів настільки зменшиться, що виконання договору закупівлі в такому обсязі не відповідатиме господарській меті укладення замовником договору закупівлі. Застосування підходу, який передбачає можливість збільшувати ціну за одиницю товару більше ніж на 10 % пропорційно збільшенню ціни товару на ринку, у разі коливання ціни цього товару, спотворюватиме принцип добросовісної конкуренції серед учасників.
Отже, зміна умов договору про закупівлю щодо збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10 % не допускається, зокрема, у випадку закупівлі бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії. 
Крім того, положення цієї норми права визначають, що строк зміни умов договору може відраховуватись як з моменту підписання договору, так і з моменту внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару, тобто передбачають можливість внесення зміни до ціни договору неодноразово: вперше - один раз у перші 90 днів з дня підписання договору; другий і подальші рази - один раз на 90 днів, які починаються з моменту останньої зміни ціни. Ця норма встановлює альтернативний варіант визначення моменту початку обчислення строку для зміни ціни за одиницю товару: 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю або 90 днів з моменту внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару.
Разом з цим передбачені цієї нормою права обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовуються у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії. Проте, цей виняток з обмежень, викладений в останньому реченні пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» стосується лише строків зміни ціни за одиницю товару у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії (дотримання умови про зміну лише раз на 90 днів в цьому випадку не діє) і не визначає верхньої межі збільшення (зміни) ціни за одиницю товару.
Такі правові висновки Верховного Суду щодо застосування пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» у редакції Закону України № 1530-ІХ, чинній станом на дати укладення спірних у цій справі додаткових угод від 24 червня 2021 року та від 09 вересня 2021 року, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2025 року у справі № 920/19/24.
Як встановили суди попередніх інстанцій ціна товару (предмета закупівлі) за умовами укладеного між відповідачами договору про закупівлю електричної енергії у постачальника № 53 від 12 березня 2021 року була погоджена у розмірі 1 314 136,91 грн з ПДВ за 602 065 кВт год (пункт 5.1. договору), тобто з розрахунку 2,1828 грн (з ПДВ) за 1 кВт год.
За спірною додатковою угодою № 2 від 24 червня 2021року до зазначеного договору сторони змінили (збільшили) ціну за електричну енергію до 2,354916 грн (з ПДВ) за 1 кВт год, тобто на 7,89% від ціни, встановленої сторонами у договорі, та зменшили обсяг її закупівлі, а також погодили, що додаткова угода набирає чинності з моменту її підписання та розповсюджується на взаємовідносини, що виникли з 01 квітня 2021 року.
Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2025 року у справі № 920/19/24, а також у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 912/1580/18, від 02 грудня 2020 року у справі № 913/368/19, від 11 травня 2023 року у справі № 910/17520/21, кожна зміна до договору має містити окреме документальне підтвердження. Документ про зміну ціни повинен містити належне підтвердження викладених у ньому даних, проведених досліджень коливання ринку, джерел інформації тощо.
Тобто сам факт збільшення ціни товару на ринку не обов`язково тягне підвищення ціни на аналогічний товар, який є предметом договору.
При зверненні до замовника з пропозиціями підвищити ціну постачальник має обґрунтувати, чому таке підвищення цін на ринку зумовлює неможливість виконання договору по ціні, запропонованій замовнику на тендері, навести причини, через які виконання укладеного договору стало для постачальника вочевидь невигідним. Крім того, постачальник також має довести, що підвищення ціни є непрогнозованим (його неможливо було передбачити і закласти в ціну товару на момент подання постачальником тендерної пропозиції).
Як коливання ціни необхідно розуміти зміну за певний період часу ціни товару на ринку чи то в сторону зменшення, чи в сторону збільшення. І таке коливання має відбуватись саме в період укладання договору і до внесення відповідних змін до нього.
Водночас, на підтвердження факту коливання ціни на товар, у документі, який видає компетентна організація, має бути зазначена діюча ринкова ціна на товар і її порівняння з ринковою ціною станом на дату, з якої почали змінюватися ціни на ринку, - як у бік збільшення, так і у бік зменшення (тобто наявність коливання). Необхідність зазначення такої інформації зумовлюється також тим, що у випадку коливання цін зміни до договору про закупівлю вносяться з урахуванням показників коливання цін, що стали підставою для здійснення попередніх змін до договору. Кожна зміна до договору має містити окреме документальне підтвердження.
Законом України «Про публічні закупівлі» не передбачено форму / вигляд інформації щодо такого коливання, внесення змін до договору про закупівлю можливе у випадку саме факту коливання ціни такого товару на ринку та повинно бути обґрунтованим і документально підтвердженим (постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2025 року у справі № 916/747/24).
Спеціальним законодавством у сфері публічних закупівель не визначено певний орган чи особу, яку законодавець наділив би повноваженнями надавати інформацію на підтвердження коливання ціни товару на ринку.
Під час визначення щодо доказів на підтвердження коливання ціни товару на ринку слід виходити як з аналізу норм чинного законодавства щодо повноважень та функцій суб`єктів надання такої інформації (наприклад, до цих суб`єктів можна віднести, Державну службу статистики України, на яку постановою КМУ від 10 вересня 2014 року № 442 покладена функція з контролю за цінами в частині здійснення моніторингу динаміки цін (тарифів) на споживчому ринку; державне підприємство "Державний інформаційно-аналітичний центр моніторингу зовнішніх товарних ринків", яке на замовлення суб`єкта господарювання виконує цінові / товарні експертизи, зокрема, щодо відповідності ціни договору наявній кон`юнктурі певного ринку товарів; ТПП України, яка у межах власних повноважень надає послуги щодо цінової інформації, тощо), так і положень щодо доказів, які закріплені у главі 5 розділу І Господарського процесуального кодексу України.
Таким чином, з-поміж іншого, довідки, експертні висновки ТПП України, тощо можуть використовуватися для підтвердження коливання ціни товару на ринку. Втім судам у порядку статті 86 Господарського процесуального кодексу України слід їх досліджувати та оцінювати за критеріями належності, допустимості, достовірності, вірогідності з точку зору саме факту коливання ціни на товар (див. постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05 вересня 2023 року у справі № 926/3244/22).
Однак, як встановили суди попередніх інстанцій, до спірної додаткової угоди № 2 від 24 червня 2021 року не долучено розрахунок підвищення ціни, у якому були б визначені її складові та їх обґрунтування (не зазначено, які саме показники враховані у вказаному новому тарифі: відсоток коливання, ПДВ, тариф на передачу тощо). На підтвердження коливання ціни товару на ринку у пункті 1 додаткової угоди зазначено посилання на інформацію з вебсайту ДП «Оператор ринку». Проте, як правильно зазначили суди попередніх інстанцій, дані, одержані з офіційного вебсайту ДП «Оператор ринку», не підтверджують наявність коливання ціни на електроенергію станом на 01 квітня 2022 року - дату набрання чинності спірною додатковою угодою до договору та не є належним доказом збільшення ціни за одиницю товару, оскільки не містять відомостей щодо динаміки ціни на електричну енергію та аналізу вартості ціни електричної енергії за період з дати укладання договору у порівнянні з аналогічним наступним періодом, чи будь-які інші дані, які б підтверджували коливання ціни на ринку до дати укладання додаткової угоди або набрання нею чинності.
З огляду на викладене суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що необхідність внесення до договору змін щодо збільшення ціни, передбачених додатковою угодою № 2, не підтверджена документально та є необґрунтованою, оскільки відомості з офіційного вебсайту ДП «Оператор ринку», якими керувалися сторони при укладенні спірної додаткової угоди № 2 до договору, не є належним обґрунтуванням наявності підстав для зміни істотних умов договору на підставі пункту частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі». 
Крім того, суди встановили, що Постачальник в порушення пункту 13.4. договору та пункту 3.1.1. Постанови Нацкомісії, шо здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 14 квітня 2018 року № 312 «Про затвердження Правил роздрібного ринку електричної енергії» не повідомив Споживача про зміну умов договору за 20 днів до їх застосування (додаткова угода № 2 підписана 24 червня 2021 року, а зміни в частині збільшення ціни внесені до договору з 01 квітня 2021 року).
Встановивши зазначені обставини, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що укладена між відповідачами у справі спірна додаткова угода № 2 від 24 червня 2021 року до договору суперечить пункту частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», з огляду на що є недійсною.
Суди попередніх інстанцій також встановили, що у подальшому (після укладення додаткової угоди № 2 від 24 червня 2021 року) між відповідачами 09 вересня 2021 року були укладені додаткові угоди № 3 - 6 до договору.
Так, додатковою угодою № 3 від 09 вересня 2021 року сторони змінили (збільшили) ціну за електричну енергію до 2,59041 грн за 1 кВт*год (з ПДВ), тобто на 18,68% від ціни, встановленої у договорі.
Додатковою угодою № 4 від 09 вересня 2021 року сторони змінили (збільшили) ціну за електричну енергію до 2,84945 грн за 1 кВт*год (з ПДВ), тобто на 30,55% від ціни, встановленої у договорі.
Додатковою угодою № 5 від 09 вересня 2021 року сторони змінили (збільшили) ціну за електричну енергію до 3,13439 грн за 1 кВт*год (з ПДВ), тобто на 43,60% від ціни, встановленої у договорі.
Додатковою угодою № 6 від 09 вересня 2021 року сторони змінили (збільшили) ціну за електричну енергію до 3,19708 грн за 1 кВт*год (з ПДВ), тобто на 46,47% від ціни, встановленої у договорі.
Отже, фактично, за один день за додатковими угодами №№ 3 - 6 ціна на електричну енергію була збільшена на 46,47% шляхом розбиття на окремі додаткові угоди, що суперечить пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», про що правильно зазначили суди попередніх інстанцій.
Крім того, суди встановили, що за спірними угодами № № 3- 6 від 09 вересня 2021 року, як і за додатковою угодою № 2 від 24 червня 2021 року, зміни були внесені без належного обґрунтування та належних доказів коливання ціни на товар (електричну енергію), всупереч наданих Постачальником гарантій дотримуватися своєї пропозиції впродовж 180 днів та з порушенням закріпленого у пункті 13.4. договору порядку повідомлення Споживача про зміну умов договору.
З огляду на викладене Верховний Суд зазначає про те, що суди попередніх інстанцій, керуючись статтями 203, 255 Цивільного кодексу України, правильно визнали спірні у цій справі додаткові угоди № 2 від 24 червня 2021 року та №№ 3 - 6 від 09 вересня 2021 року до договору № 53 недійсними, як такі, що суперечать положенням пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі». При цьому, суд касаційної інстанції враховує те, що касаційна скарга не містить доводів стосовно неправильного застосування судами попередніх інстанцій положень статей 203, 255 Цивільного кодексу України та пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі».
Верховний Суд не бере до уваги твердження скаржника про те, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували статтю 217, частину першу статті 638 Цивільного кодексу України, частину третю статті 180 Господарського кодексу України та помилково визнали недійсними спірні додаткові угоди у повному обсязі, а не лише в частині збільшення ціни за одиницю товару, з огляду на таке. Спірні додаткові угоди стосувалися та були укладені виключно з метою зміни ціни товару (електричної енергії) в бік збільшення, а інші зміни до договору, внесені за спірними додатковими угодами, що стосувалися зменшення кількості товару, викладення додатків №№ 2, 3 до договору в редакції додаткових угод, були наслідком зміни (збільшення) ціни товару, перебували у нерозривному зв`язку зі змінами умов договору в частині збільшення ціни товару. Жодних інших змін до договору спірні додаткові угоди не передбачали. Спірні додаткові угоди були оскаржені прокурором до суду в повному обсязі (як в частині збільшення ціни, так і в частині зменшення кількості товару). Суди попередніх інстанцій, задовольняючи позовні вимоги про визнання додаткових угод недійсними повністю, діяли в межах заявлених позовних вимог, дослідили додаткові угоди повністю на предмет їх відповідності вимогам чинного законодавства та дійшли правильного висновку про те, що внесені за спірними додатковими угодами усі зміни в їх сукупності (щодо зміни ціни товару з одночасним зменшенням його кількості) суперечать вимогам пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі». 
Отже, доводи скаржника про неправильне застосування судами попередніх інстанцій статті 217, частини першої статті 638 Цивільного кодексу України, частини третьої статті 180 Господарського кодексу України не знайшли свого підтвердження та є необґрунтованими, з огляду на що Верховний Суд не вбачає наявності підстав для формування висновку щодо застосування цих норм права, які були правильно застосовані судами попередніх інстанцій.
Згідно із частиною першою статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. 
Відповідно до частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 1212 Цивільного кодексу України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.
Суди попередніх інстанцій, встановивши те, що переплата за спожиту електричну енергію внаслідок укладення спірних додаткових угод складає 255 016,60 грн, визнавши спірні у цій справі додаткові угоди недійсними, які не породжують правових наслідків, керуючись положеннями статті 1212 Цивільного кодексу України, дійшли правильного висновку про те, що грошові кошти в зазначеній сумі є такими, що були безпідставно одержані відповідачем-1, оскільки підстава їх набуття внаслідок недійсності додаткових угод відпала, а тому відповідач-1 зобов`язаний їх повернути до місцевого бюджету відповідно до положень статей 216, 1212 Цивільного кодексу України, з огляду на що правильно та обґрунтовано задовольнили позовні вимоги про стягнення цієї суми з відповідача-1 на користь держави до місцевого бюджету, як безпідставно сплачених бюджетних коштів.
Отже, Верховний Суд зазначає про те, що суди правильно застосували положення статті 1212 Цивільного кодексу України до спірних правовідносин та враховує те, що можливість та необхідність застосування цієї норми права до спірних правовідносин в частині стягнення безпідставно сплачених бюджетних коштів підтверджується висновками Верховного Суду, викладеними у постановах Великої Палати Верховного від 24 січня 2024 року у справі № 922/2321/23 (пункти 71, 72, 82), від 21 листопада 2025 року у справі № 920/19/24 (пункт 181). Наведеним спростовуються необґрунтовані твердження скаржника про неправильне застосування судами попередніх інстанцій статті 1212 Цивільного кодексу України.
При цьому, Верховний Суд не бере до уваги посилання скаржника на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду щодо застосування статті 1212 Цивільного кодексу України, викладені у постанові від 13 квітня 2024 року у справі № 910/9880/23, оскільки ці висновки зроблені у неподібних до цієї справи правовідносинах (які не стосуються оскарження правочинів за результатом проведених процедур закупівлі з підстав їх невідповідності положенням пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» та захисту прокурором інтересів держави) та є нерелевантними для застосування до цієї справи.
З огляду на викладене Верховний Суд зазначає про те, що суди попередніх інстанцій правильно та обґрунтовано задовольнили позов у цій справі, а наведені відповідачем-1 у касаційній скарзі підстави касаційного оскарження судових рішень, передбачені пунктами 1 та 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не знайшли свого підтвердження та є необґрунтованими.
Іншою підставою касаційного оскарження судових рішень у цій справі відповідач-1 визначив пункт 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.
В обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень у цій справі, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, відповідач-1 послався на те, що суди попередніх інстанцій допустили порушення норм процесуального права, а саме: частини першої статті 74, частини першої статті 86, частини п`ятої статті 236 Господарського процесуального кодексу України, оскільки не дослідили зібрані у справі докази та не встановили обставини, що мають значення для правильного вирішення спору у цій справі.
Отже, Верховний Суд зазначає про те, що доводи скаржника зводяться до підстави, передбаченої пунктом 1 частини третьої статті 310 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якого підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.
Верховний Суд зазначає, що умовою застосування пункту 1 частини третьої статті 310 Господарського процесуального кодексу України є висновок про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу. Проте, як уже зазначалося вище по тексту цієї постанови, у цій справі заявлені скаржником підстави касаційного оскарження судових рішень, передбачені пунктами 1 та 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не знайшли свого підтвердження та є необґрунтованими.
З огляду на необґрунтованість визначених відповідачем-1 у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1 та 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд не бере до уваги посилання скаржника на пункт 1 частини третьої статті 310 Господарського процесуального кодексу України, а також на доводи, що стосуються порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та не дослідження судами зібраних у справі доказів.
Отже, як вбачається з оскаржуваних судових рішень, суди попередніх інстанцій надали оцінку усім наявним в матеріалах справи доказам, що стосуються заявлених позовних вимог та підстав позову, а доводи скаржника фактично зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин справи, ці доводи спрямовані на надання судом касаційної інстанції оцінки та переоцінки наявним в матеріалах справи доказам та на встановлення інших обставин, ніж, ті що були встановлені судами попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях, що з огляду на визначені в статті 300 Господарського процесуального кодексу України межі розгляду справи судом касаційної інстанції не є компетенцією суду касаційної інстанції.
З огляду на викладене Верховний Суд з урахуванням принципів диспозитивності, рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом та змагальності оцінив усі аргументи касаційної скарги в межах її доводів та визначених скаржником підстав касаційного оскарження, з урахуванням установлених судами у справі конкретних обставин, однак зазначає, що не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів у силу положень, закріплених у статті 300 Господарського процесуального кодексу України.
8. Висновки за результатами розгляду касаційних скарг. 
Відповідно до статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
З огляду на те, що доводи відповідача-1 у касаційній скарзі про неправильне застосування та порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права при ухваленні оскаржуваних рішення та постанови не знайшли свого підтвердження, Верховний Суд не вбачає підстав для зміни чи скасування рішення Господарського суду Одеської області від 12 серпня 2024 року та постанови Південно-західного апеляційного господарського суду від 05 грудня 2024 року у справі № 916/5808/23 та залишає касаційну скаргу відповідача-1 без задоволення.
9. Судові витрати.
Зважаючи на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді касаційної інстанції, покладаються на скаржника. 
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, cуд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія" залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Одеської області від 12 серпня 2024 року та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 05 грудня 2024 року у справі № 916/5808/23 залишити без змін. 
3. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий О. Баранець 

Судді О. Кролевець

В. Студенець