РІШЕННЯ
Іменем України

15 січня 2026 року 
м. Київ
справа №990/555/25
адміністративне провадження № П/990/555/25
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Загороднюка А.Г.,
суддів: Соколова В. М., Білак М. В., Желєзного І. В., Мацедонської В. Е.,
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Президента України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди,
УСТАНОВИВ:
Зміст позовних вимог та предмет спору
13 листопада 2025 року до Верховного Суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивачка, ОСОБА_1 ) до Президента України (далі - відповідач), у якій вона просить:
- визнати протиправною бездіяльність Президента України щодо невидання Указу про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області у передбачений законом строк;
- зобов`язати Президента України відповідно до статті 80 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» видати Указ про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області на підставі подання Вищої ради правосуддя від 22 грудня 2020 року №3563/0/15-20 «Про внесення Президентові України подання про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області»;
- стягнути на користь ОСОБА_1 з держави Україна в особі Президента України 120 500,00 грн в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди.
Аргументи позивачки
У позові ОСОБА_1 зазначає, що 22 грудня 2020 року Вища рада правосуддя (далі - ВРП) прийняла рішення №3563/0/15-20 «Про внесення Президентові України подання про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області».
Водночас Президент України, всупереч вимогам статті 128 Конституції України та статті 80 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII), не розглянув подання ВРП від 29 грудня 2020 року № 516/0/12-20 та не видав відповідний указ про призначення позивачки на посаду судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області, чим вчиняє протиправну бездіяльність.
Позивачка наголошує, що встановлений статтею 80 Закону № 1402-VIII тридцятиденний строк для видання указу є достатнім, оскільки у процедурі добору кандидатів на посаду судді Президент України не наділений повноваженнями проводити перевірку подання ВРП, а зобов`язаний виключно видати указ про призначення на посаду судді на підставі такого подання.
ОСОБА_1 звертає увагу, що у період з січня 2021 року по день звернення до суду Президентом України було видано укази про призначення понад 700 суддів, з яких понад 500 суддів - після запровадження воєнного стану.
Позивачка також зазначає, що тривале невидання указу про її призначення на посаду судді фактично унеможливлює виконання нею трудової функції, що становить втручання у її право на повагу до приватного життя, гарантоване статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у контексті права на доступ до професії.
У зв`язку з цим ОСОБА_1 вважає, що єдиним належним та ефективним способом захисту порушеного права вважає зобов`язання Президента України видати указ про її призначення на посаду судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області.
Крім того, позивачка стверджує, що внаслідок протиправної бездіяльності відповідача їй завдано істотної моральної шкоди, яка полягає у тривалих душевних стражданнях, постійному психологічному напруженні, відчутті приниження, втраті впевненості у власних професійних якостях та зниженні соціального статусу. У зв`язку з цим вона просить суд стягнути на її користь грошову компенсацію моральної шкоди у розмірі 120 500,00 грн.
Аргументи відповідача
У відзиві на позову заяві відповідач проти позову ОСОБА_1 заперечив, зазначив про недоведеність позивачкою факту завдання їй моральної шкоди. Відповідач також наголосив на недоведенні позивачкою причинно-наслідкового зв`язку між оскаржуваними діями (бездіяльністю) відповідача та заявленою позивачкою шкодою, що, на його думку, унеможливлює відшкодування моральної шкоди
Крім того, відповідач звернув увагу на порушення ОСОБА_1 строку звернення до адміністративного суду, встановленого у частині п`ятій статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження або звільнення з публічної служби.
За твердженням відповідача, позивачка звернулася до суду з цим позовом майже через п`ять років з дня ухвалення відповідного рішення та внесення подання ВРП, не заявивши при цьому клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до суду. 
У зв`язку з наведеним у прохальній частині відзиву відповідач просив суд залишити позовну заяву без розгляду.
Клопотання учасників справи та процесуальні дії у справі
13 листопада 2025 року до Верховного Суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Президента України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено склад колегії суддів для розгляду позовної заяви: головуючий суддя Загороднюк А.Г., судді: Соколов В. М., Білак М. В., Желєзний І. В., Мацедонська В. Е.
Згідно з ухвалою від 17 листопада 2025 року Верховний Суд відкрив провадження у справі та призначив її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.
09 грудня 2025 року до Верховного Суду від представника відповідача - Мовіле Олександра Сергійовича надійшов відзив на позовну заяву. 
Разом із відзивом на позовну заяву до Верховного Суду від представника відповідача надійшло клопотання про здійснення розгляду справи № 990/555/25 в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
23 грудня 2025 року до Верховного Суду від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій вона зазначила, що доводи, наведені відповідачем, не спростовують її тверджень щодо заподіяння їй моральної шкоди внаслідок тривалої протиправної бездіяльності відповідача. Крім того, позивачка вказала на необґрунтованість доводів відповідача щодо пропуску нею строку звернення до суду.
Згідно з ухвалою від 15 січня 2026 року Верховний Суд відмовив у задоволенні клопотання відповідача про здійснення розгляду справи № 990/555/25 в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Згідно з ухвалою від 15 січня 2026 року Верховний Суд відмовив у задоволенні клопотання відповідача про залишення позову ОСОБА_1 до Президента України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди без розгляду.
Установлені судом обставини справи
Указом Президента України від 23 серпня 2012 року № 484/2012 ОСОБА_1 була призначена на посаду судді Верходніпровського районного суду Дніпропетровської області на строк п`ять років.
23 серпня 2017 року строк повноважень судді ОСОБА_1. закінчився.
Рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС України) від 01 лютого 2018 року № 8/зп-18 було призначено кваліфікаційне оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді, зокрема судді Верходніпровського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 
30 вересня 2019 ВККС України (у складі колегії членів ВККС України) прийняла рішення № 870/ко-19, яким за результатами проведеного кваліфікаційного оцінювання визнала суддю Верходніпровського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 такою, що відповідає займаній посаді.
22 грудня 2020 року Вища рада правосуддя (далі - ВРП) ухвалила рішення № 3563/0/15-20 «Про внесення Президентові України подання про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Верходніпровського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1.» (далі - рішення № 3563/0/15-20).
У цьому рішенні, зокрема, зроблено посилання на факт визнання рішенням ВККС України від 30 вересня 2019 року № 870/ко-19 судді Верходніпровського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 такою, що відповідає займаній посаді; згадано про висновок Громадської ради доброчесності про невідповідність судді Верходніпровського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики і зазначено, що наведені у висновку Громадської ради доброчесності відомості були предметом розгляду колегії ВККС України, яка дала їм належну оцінку в межах процедури кваліфікаційного оцінювання щодо судді Верходніпровського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 .
Як свідчить зміст рішення № 3563/0/15-20, ВРП зробила власну оцінку обставин, пов`язаних із кандидатурою позивачки, у тому числі й тих, які наведені у висновку Громадської ради доброчесності, та дійшла висновку про відсутність обґрунтованого сумніву щодо відповідності ОСОБА_1 , критерію доброчесності чи професійної етики, інших обставин, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з її призначенням на посаду судді.
На підставі статті 131, підпунктів 2, 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України, пункту 20 розділу XII Закону № 1402-VIII, підпункту 3 пункту 2 розділу II Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо відрядження суддів та врегулювання інших питань забезпечення функціонування системи правосуддя в період відсутності повноважного складу Вищої кваліфікаційної комісії суддів України», керуючись статтями 3, 30, 34, 36, 37, абзацом 6 пункту 13 розділу III «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про Вищу раду правосуддя», ВРП вирішила внести Президентові України подання про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Верходніпровського районного суду Дніпропетровської області.
29 грудня 2020 року ВРП внесено (направлено) Президентові України подання № 516/0/12-20 про призначення судді на посаду (супровідний лист від 29 грудня 2020 року №46312/0/9-20).
На запит ОСОБА_1 про надання інформації щодо дати отримання та стану розгляду подання ВРП про признання її на посаду судді Верходніпровського районного суду Дніпропетровської області, листом від 17 жовтня 2025 року № 45-01/1235 Офісом Президента України повідомлено, що подання ВРП про призначення її на посаду судді Верходніпровського районного суду Дніпропетровської області зареєстровано в Офісі Президента України 31 грудня 2020 року за №139/63359-01.
18 листопада 2021 року ВРП ухвалила рішення № 2229/0/15-21 «Про публічне звернення Вищої ради правосуддя». У цьому зверненні ВРП просила Президента України видати укази про призначення на посади суддів кандидатів, стосовно яких нею внесені відповідні подання, зокрема, щодо ОСОБА_1 . 
Оскільки станом на 13 листопада 2025 року, час звернення до суду, Президент України не видав Указ про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області на підставі подання ВРП від 29 грудня 2020 року № 516/0/12-20, позивачка звернулася до суду із цим позовом.
Оцінка Суду
Згідно з частиною першою статті 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Водночас Суд зауважує, що конституційним поділом влади на законодавчу, виконавчу та судову увесь принцип поділу влади не вичерпується.
Так, статтею 102 Конституції України встановлено, що Президент України є главою держави і виступає від її імені. Президент України є гарантом державного суверенітету, територіальної цілісності України, додержання Конституції України, прав і свобод людини і громадянина.
Згідно з частиною третьою статті 106 Конституції України, яка визначає повноваження Президента України, на основі та на виконання Конституції і законів України глава держави видає укази і розпорядження, які є обов`язковими до виконання на території України.
До конституційних повноважень Президента України, зокрема, належить також призначення на посаду судді.
Згідно з частинами першою, другою статті 128 Конституції України призначення на посаду судді здійснюється Президентом України за поданням ВРП у порядку, встановленому законом. Призначення на посаду судді здійснюється за конкурсом, крім випадків, визначених законом.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 131 Конституції України подання Президенту України про призначення судді на посаду вносить ВРП.
Згідно зі статтею 1 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIII), який визначає статус, повноваження, засади організації та порядок діяльності ВРП, передбачено, що ВРП є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів.
Аналогічно до положень пункту 1 частини першої статті 131 Конституції України, статтею 3 та частинами першою, другою статті 36 Закону № 1798-VIII визначено, що до повноважень ВРП належить, зокрема, внесення подання про призначення судді на посаду. Рішення щодо внесення Президентові України подання про призначення судді на посаду ухвалюється ВРП за результатами розгляду рекомендації Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, до якої обов`язково додається особова справа (досьє) кандидата на посаду судді.
Порядок призначення особи на посаду судді також встановлено положеннями Закону № 1402-VIII.
Відповідно до частини першої статті 80 Закону № 1402-VIII призначення на посаду судді здійснюється Президентом України на підставі та в межах подання ВРП, без перевірки додержання встановлених цим Законом вимог до кандидатів на посаду судді та порядку проведення добору чи кваліфікаційного оцінювання кандидатів. Будь-які звернення щодо кандидата на посаду судді не перешкоджають його призначенню на посаду. Викладені в таких зверненнях факти можуть бути підставою для порушення Президентом України перед компетентними органами питання про проведення в установленому законом порядку перевірки цих фактів.
Президент України видає указ про призначення судді не пізніше тридцяти днів із дня отримання відповідного подання ВРП (частина друга статті 80 Закону № 1402-VIII).
Як було встановлено Судом, звертаючись із позовною заявою у цій справі, ОСОБА_1 зазначає про бездіяльність Президента України у формі невидачі Указу про призначення її на посаду судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області у передбачений законом строк.
Таким чином, спірним питанням у цій справі насамперед є встановлення наявності або відсутності бездіяльності Президента України у процедурі призначення позивачки на посаду судді.
Частиною першою статті 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
За частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
Оцінюючи доводи позивачки стосовно протиправної бездіяльності, вчиненої відповідачем, Суд зазначає, що оцінка судом при вирішенні адміністративного позову поведінки суб`єкта владних повноважень за критерієм правомірності, безумовно, повинна ґрунтуватися, насамперед, на конституційному положенні про законність діяльності органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб.
Велика Палата Верховного Суду, зокрема у постановах від 15 квітня 2021 року у справі № 9901/104/20, від 01 вересня 2022 року у справі № 990/46/22, від 31 серпня 2023 року у справі № 990/75/23 та від 14 березня 2024 року у справі № 240/25193/23 неодноразово наголошувала, що протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень необхідно розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, що полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та / або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. Отож бездіяльність суб`єкта владних повноважень є такою, що порушує права та інтереси особи в тому разі, якщо такий суб`єкт повинен був вчинити, проте не вчинив певних дій на реалізацію покладеної на нього компетенції.
Як зазначив Верховний Суд, зокрема у постанові від 13 грудня 2019 року у справі № 826/7889/16, для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного факту несвоєчасного виконання обов`язкових дій, а важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню, відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів особи.
Самі по собі строки, установлені правовою нормою для прийняття зобов`язаним суб`єктом рішення (вчинення певної дії / дій), поза зв`язком із конкретною правовою ситуацією, сукупністю фактів, умов та обставин, за яких розгорталися події, не мають жодного значення. Сплив чи настання строку набуває (може набути) правового сенсу в сукупності з подіями або діями, для здійснення чи утримання від яких встановлюється цей строк.
Аналогічний підхід висловлений Верховним Судом України у постанові від 13 червня 2017 року у справі № П/800/490/15 та у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 квітня 2018 року у справі № П/9901/137/18, від 27 лютого 2020 року у справі № 800/304/17 та від 30 травня 2024 року у справі № 9901/506/21.
Судом під час розгляду справи встановлено, що позивачка пройшла усі передбачені Законом № 1402-VIII стадії призначення на посаду судді, а саме: рішенням ВККС України від 30 вересня 2019 року № 870/ко-19 ОСОБА_1 визнано такою, що відповідає займаній нею посаді судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області; рішенням від 22 грудня 2020 року № 3563/0/15-20 ВРП ухвалила внести Президентові України подання про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області; 29 грудня 2020 року, реалізуючи рішення № 3563/0/15-20, ВРП унесла Президентові України подання про призначення ОСОБА_1 на посаду за № 516/0/12-20. Це подання 29 грудня 2020 року направлено до Офісу Президента України (супровідний лист № 46312/0/9-20) й отримано 31 грудня 2020 року.
Водночас з 31 грудня 2020 року (з моменту отримання вказаного подання) і до нині Президент України зазначене подання ВРП не розглянув.
Велика Палата Верховного Суду, вирішуючи спір за аналогічних правовідносин, у постанові від 30 травня 2024 року у справі № 9901/506/21 виходила з того, що зміст частини першої статті 80 Закону № 1402-VIII указує, що «підстави та межі» призначення на посаду судді встановлюються поданням ВРП.
З огляду на це, вирішення питання щодо призначення суддів належить до виключної дискреції ВРП, а Президент України, реалізуючи ініціативу останньої, призначає на посаду шляхом видання указу про призначення судді. Будь-які звернення щодо кандидата на посаду судді не перешкоджають його призначенню на посаду.
Відповідно до статті 80 Закону № 1402-VIII у разі надходження до Президента України будь-яких звернень щодо особи (кандидата на посаду судді), стосовно якої від ВРП надійшло подання про призначення її на посаду судді, Президент України порушує перед компетентними органами питання про проведення в установленому законом порядку перевірки викладених у таких зверненнях фактів.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 травня 2024 року у справі № 9901/506/21, аналізуючи положення статті 128 Конституції України та частити другої статті 80 Закону № 1402-VIII також зауважила, що Президент України має відреагувати на подання ВРП протягом тридцяти днів. Цей строк є гарантійним як у сенсі забезпечення формування корпусу суддів і реалізації ВРП відповідних дискреційних повноважень для цього, так і для захисту права особи, яка взяла участь у доборі на зайняття посади судді. Тому для розгляду Президентом України подання ВРП строк у 30 днів є достатнім, прийнятним, обов`язковим і розумним.
Установлення такого строку покликане забезпечити дотримання необхідного (справедливого) балансу між суспільними (публічними) інтересами, які полягають у формуванні суддівського корпусу і виражені конституційно визначеним обов`язком участі Президента України у формуванні судової влади, та приватними інтересами позивача і розглядається (з`ясовується) в контексті оцінки бездіяльності Президента України щодо розгляду подання ВРП про призначення на посаду судді як протиправної.
Суд зазначає, що Європейська комісія за демократію через право (Венеціанською комісією), зокрема, підтримала «церемоніальну роль» Президента та вказала у Висновку щодо проекту змін до Конституції України в частині правосуддя від 26 жовтня 2015 року № 803/2015 (CDL-PI(2015)016) про те, що «призначення суддів Главою держави, який діє відповідно до пропозиції Вищої ради правосуддя, має за мету обмежити політичний вплив та партійний тиск на суддів (...) та [має]... схвалюватися». Венеціанська комісія не може не повторити про свою рішучу підтримку пропозиції щодо того, щоб судді призначалися на посаду Президентом (який відіграватиме виключно формальну, церемоніальну роль) за поданням (обов`язковим) Вищої ради правосуддя.
Разом з цим, Суд указує, що відповідачем не наведено жодних переконливих та належним чином обґрунтованих обставин, доводів або заперечень, які б свідчили про наявність об`єктивних причин, що унеможливлювали призначення позивачки на посаду судді на підставі відповідного подання ВРП.
Доводи, викладені у відзиві на позовну заяву, обмежуються посиланнями на пропуск позивачкою строку звернення до суду з цим позовом. Водночас зазначеним аргументам уже надано правову оцінку Верховним Судом в ухвалі від 15 січня 2026 року, та їх відхилено.
Отже, з урахуванням того, що подання ВРП про призначення ОСОБА_1 на посаду Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області, було направлене до Офісу Президента України супровідним листом від 29 грудня 2020 року №46312/0/9-20 та зареєстроване в Офісі Президента України 31 грудня 2020 року за №139/63359-01, і станом на час розгляду справи в суді залишалося нерозглянутим відповідачем, Суд дійшов висновку про допущення Президентом України бездіяльності, яка полягає у нерозгляді подання ВРП про призначення ОСОБА_1. на посаду судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області у строк більше ніж 30 днів з дня внесення відповідного подання ВРП.
Щодо позовних вимог позивачки в частині зобов`язання Президента України до статті 80 Закону № 1402-VIII видати Указ про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області на підставі подання Вищої ради правосуддя від 22 грудня 2020 року №3563/0/15-20, Суд зазначає таке.
Відповідно до частини другої статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Водночас адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного суб`єктами владних повноважень, і уповноважений обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.
У справі, що розглядається, рішення суду безпосередньо стосується забезпечення судового захисту прав позивачки на своєчасне зайняття посади судді відповідного суду. Президент України як гарант має його реалізовувати за відповідною процедурою (відповідно до частини першої статті 128 Конституції України призначення на посаду судді здійснюється Президентом України за поданням ВРП у порядку, встановленому законом, шляхом видання відповідного указу).
Суд наголошує, що повноваження Президента України щодо видання указів, зокрема тих, які стосуються призначення на посаду судді, належать до його виключної компетенції як глави держави.
Згідно з положеннями статті 2 КАС України щодо компетенції адміністративного суду останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження стосовно вирішення питань, які законодавством віднесенні до компетенції цього органу.
Отже, Суд не втручається та не може втручатися в конституційні повноваження щодо видання указів відповідачем, підміняти його і перебирати на себе повноваження, надані йому Конституцією України.
Керуючись принципом розподілу влад, Суд зазначає, що втручання судової влади в реалізацію главою держави своїх повноважень обмежене законом.
Таким чином, з урахуванням конституційно визначеного обов`язку участі Президента України у формуванні судової гілки влади, а також суспільного значення належного формування цієї влади, з огляду на вимоги частини другої статті 9 КАС України, Суд уважає, що належним способом захисту прав позивачки є зобов`язання Президента України, відповідно до статті 80 Закону № 1402-VIII, розглянути подання ВРП від 22 грудня 2020 року №3563/0/15-20 про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області.
Що стосується позовних вимог про відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди, які позивачка обґрунтовує тим, що внаслідок порушення її прав, гарантованих статтею 8 Конвенції та Конституції України, вона зазнала душевних страждань, зокрема тривоги, розчарування, відчуття несправедливості, втрати впевненості у власних професійних якостях та зниження соціального статусу, Суд уважає зазначені вимоги необґрунтованими.
Враховуючи те, що позивачка не надала доказів, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння їй сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань і матеріальні витрати, понесені позивачем, Суд уважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині.
Висновок Верховного Суду
Відповідно до частини першої, пункту другого частини другої статті 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.
Таким чином, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість заявленого позову та наявність підстав для його часткового задоволення.
Судові витрати за результатами розгляду позову
Приписами частини першої статті 139 КАС України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Під час звернення до суду позивачкою за подання адміністративного позову сплачено судовий збір у розмірі 1211,20 грн, що підтверджується платіжною інструкцією від 12 листопада 2025 року № 1.398293575.1.
Згідно з вимогами частини першої статті 4 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року №3674-VI (далі - Закон №3674-VI) судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Підпунктом 1 пункту 3 частини другої статті 4 Закону № 3674-VI регламентовано, що за подання до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру, поданого фізичною особою ставка судового збору становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» визначено, що станом на 01 січня 2025 року розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить 3028,00 грн.
При цьому частиною третьою статті 4 Закону № 3674-VI передбачено, що при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
Предметом позову є одна вимога немайнового характеру (про визнання протиправною бездіяльності) та дві похідні від неї вимоги (про зобов`язання вчинити дії, про відшкодування моральної шкоди).
Таким чином, під час звернення до суду з цим адміністративним позовом позивачці належало сплатити судовий збір у розмірі 968,96 грн. Тобто позивачка за подання позовної заяви сплатила судовий збір у більшому розмірі.
Суд зауважує, що надмірно сплачені суми судового збору не підлягають розподілу в порядку, визначеному статтею 139 КАС України, однак, можуть бути повернуті відповідним судом на підставі клопотання позивачки, як це передбачено статтею 7 Закону № 3674-VI.
Понесені позивачкою судові витрати на сплату судового збору за подання позовної підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень у розмірі 968,96 грн.
Керуючись статтями 241 - 243, 246, 250, 255, 262, 266, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, 
ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 до Президента України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди - задовольнити частково. 
Визнати протиправною бездіяльність Президента України щодо невидання Указу про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області у передбачений законом строк.
Зобов`язати Президента України відповідно до статті 80 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» розглянути подання Вищої ради правосуддя від 29 грудня 2020 року № 516/0/12-20 про призначення ОСОБА_1 на посаду Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області.
В задоволенні іншої частини позову відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Президента України (01220, м. Київ, вул. Банкова, 11) судовий збір у розмірі 968,96 (дев`ятсот шістдесят вісім гривень дев`яносто шість копійок) грн, сплачений згідно з платіжною інструкцією від 12 листопада 2025 року №1.398293575.1. 
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий суддя А. Г. Загороднюк
судді: В. М. Соколов
М. В. Білак
І. В. Желєзний
В. Е. Мацедонська