ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 січня 2026 року 
м. Київ
справа № 756/9842/23
провадження № 61-6913св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Проценко Олени Михайлівни, на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 11 вересня 2024 року під головуванням судді Майбоженко А. М. та постанову Київського апеляційного суду від 29 квітня 2025 року у складі колегії суддів: Приходька К. П., Писаної Т. О., Журби С. О., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення витрат на навчання дітей,
ВСТАНОВИВ
Короткий зміст позовних вимог 
В серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь витрати на навчання дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1 190 090,87 грн, що складає 1/2 частину сплачених ним коштів за 2019-2020 роки.
В обґрунтування вимог вказував, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 02 лютого 2002 року до 26 червня 2019 року. Шлюб між ними розірвано на підставі рішення Оболонського районного суду міста Києва у справі № 756/11797/18, яким встановлено, що фактичні шлюбні відносини подружжя припинені з 17 серпня 2018 року.
Зазначав, що після припинення шлюбних відносин, він у 2019-2020 роки за навчання доньки ОСОБА_4 в ТОВ «Київська Інтернаціональна Школа» сплатив 507 441,34 грн, а за навчання сина ОСОБА_3 , за цей же період, сплатив 1 872 740,40 грн, тобто загалом сплатив 2 380 181,74 грн.
Оскільки подружжя припинило шлюбні відносини з серпня 2018 року, то кошти, сплачені ним за навчання дітей у 2019-2020 роках не є спільним сумісними коштами подружжя, а є його особистими коштами, а тому враховуючи рівність обов`язку по утриманню дітей обома батьками просив стягнути з ОСОБА_2 половину сплачених коштів.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Оболонський районний суд міста Києва рішенням від 11 вересня 2024 року у задоволенні позову відмовив.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що докази, якими позивач обґрунтовував доводи, щодо здійснення оплати за навчання дітей не можуть братись судом до уваги, оскільки їх оригіналів суду не представлено.
Посилання на те, що навчання дітьми отримувалось, а тому було сплачено, а також те, що факти оплати встановлено рішенням суду у іншій справі, суд не прийняв до уваги, оскільки ці доводи не можуть підміняти обов`язку учасника справи подавати суду оригінали доказів або належним чином засвідчених їх копій і нівелювати право іншої сторони ставити під сумнів ці докази у випадку відсутності їх оригіналів.
Київський апеляційний суд постановою від 29 квітня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення.
Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 11 вересня 2024 року залишив без змін.
Апеляційний суд виходив з того, що оригіналів доказів, наданих позивачем, на момент їх посвідчення представник позивача не мала, засвідчувала їх з аналогічних копій, які були надані у справі № 756/9882/19.
Не можуть братись до уваги докази щодо здійснення оплати за навчання дітей, оскільки їх оригіналів суду не надано.
Доводи апеляційної скарги про те, що обставини сплати позивачем коштів за навчання дітей встановлені судовим рішенням у справі № 756/9882/19, що набрало законної сили, а тому не підлягали повторному доказуванню при розгляді даної справи, оскільки такі обставини є преюдиційними, колегія суддів вважала безпідставними, оскільки ці доводи не можуть підміняти обов`язку учасника справи подавати суду оригінали доказів або належним чином засвідчених їх копій і нівелювати право іншої сторони ставити під сумнів ці докази у випадку відсутності їх оригіналів.
Крім того, суд першої інстанції оглянув матеріали справи № 756/9882/19, які містять документи, на які позивач посилається як на преюдиційні при розгляді цієї справи, та зазначив, що справа № 756/9882/19 містить аналогічні копії документів, щодо проведених позивачем оплат за навчання дітей, а тому суд першої інстанції дійшов висновку, що копії документів, на які посилається позивач, не можуть братись судом до уваги, оскільки їх оригіналів суду не представлено.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки будь-яких належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_1 сплатив за навчання дітей за 2019-2020 роки матеріали справи не містять.
Надана ОСОБА_1 апеляційному суду виписка судом першої інстанції прийнята не була, оскільки йому відмовлено у клопотанні про повернення до стадії підготовчого провадження та долучення доказів.
Разом з тим, позивач не надав суду апеляційної інстанції доказів неможливості подання виписки до суду першої інстанції, у визначені процесуальні строки, з причин, що об`єктивно не залежали від нього, а тому виписка не приймається апеляційним судом відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України.
Клопотань про витребування інформації та документів в АТ «ОТП БАНК», АТ «Держаний ощадний банк України», АТ «Укргазбанк» про сплату ним грошових коштів за навчання дітей у 2019 році ОСОБА_1 , під час розгляду справи в суді першої інстанції, не заявляв. Більше того, як вбачається з відповіді на відзив, ОСОБА_1 просив суд відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про витребування доказів, яке було заявлено нею у відзиві на позовну заяву.
Таким чином апеляційний суд дійшов висновку, що за відсутності поважних причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк підстави для прийняття нових доказів відсутні.
У клопотанні заявник не обґрунтував поважність причин неподання (неможливість подання) до суду першої інстанції доказів, які він просив витребувати.
Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги
У травні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Проценко О. М., подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 11 вересня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 квітня 2025 року, в якій просить оскаржені судові рішення скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Наведені в касаційній скарзі доводи містять підстави, визначені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження.
Представник заявника зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010, Верховного Суду від 02 листопада 2022 року у справі № 140/6115/21, від 19 грудня 2019 року у справі № 520/11429/17, від 11 грудня 2019 року у справі № 320/4938/17, від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц, від 20 січня 2023 року у справі № 469/261/21, від 29 січня 2025 року у справі № 759/8056/22, від 05 жовтня 2022 року у справі № 204/6085/20, від 10 квітня 2019 року у справі № 145/474/17, від 05 грудня 2018 року у справі № 346/5603/17, від 03 травня 2018 року у справі № 404/251/17, від 05 жовтня 2020 року у справі № 607/2905/18, від 11 вересня 2020 року у справі № 608/687/19.
Суди необґрунтовано відхилили клопотання про долучення виписки АТ «ОТП Банк» від 18 червня 2019 року та витребування документів і інформації з банківських установ про здійснення ОСОБА_1 оплати за навчання дітей. Виписка не була подана до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від позивача, тому в апеляційного суду були наявні підстави для прийняття такого нового доказу. Відмова у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про долучення доказу мала своїм наслідком неможливість встановлення обставини, які мали значення для правильного вирішення справи.
Суди першої та апеляційної інстанцій не надали оцінки рішенню Оболонського районного суду міста Києва від 21 липня 2022 року у справі № 756/9882/19, що набрало законної сили, та не врахували, що цим рішенням встановлена преюдиційна обставина - сплата ОСОБА_1 коштів за навчання дітей, яка не підлягала повторному доказуванню при розгляді даної справи. При цьому, такі встановлені судовим рішенням обставини не можуть знову оспорювати в іншому процесі та є обов`язковим для суду, який розглядає справу, навіть коли суд вважає, що вони встановлені неправильно.
Крім того, суди не взяли до уваги пояснення позивача про те, що з березня 2022 року він знаходиться під вартою та не має доступу до документів.
Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У липні 2025 року від представника ОСОБА_2 - адвоката Додух О. О. до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.
Зазначала, що адвокат, засвідчуючи копії платіжних документів своїм підписом та зазначаючи про відповідність таких копій оригіналу, фактично зазначила про наявність таких письмових доказів в оригіналі у неї на відповідну дату посвідчення (02 серпня 2023 року). Жодних заяв про інакше у поданій позовній заяві не зазначено. Відсутні будь-які підстави вважати, що адвокат не отримала оригінали, засвідчуючи для суду його копію.
Позивач не надав оригінали, наслідком чого є виконання судом вимог частини шостої статті 95 ЦПК України.
В період перебування сторін у шлюбі передбачались витрати на навчання дітей, в тому числі за рахунок отриманих у шлюбі доходів. Доказів про те, що на рахунок з якого здійснено платіж позивач отримав особисті кошти, суду не надано. На цей рахунок позивач отримав дивіденди у період 2017-2018 років, коли сторони були у шлюбі.
Апеляційний суд не мав можливості долучати або збирати нові докази, оскільки причин, за яких позивач не надав такі докази та які об`єктивно унеможливлювали їх подання у суді першої інстанції, позивач не навів.
Суд у справі № 756/4882/19 не досліджував обставини здійснення таких платежів, а надав лише оцінку обставинам, на які посилався ОСОБА_1 , без дослідження доказів та наявності оригіналів у позивача.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 09 червня 2025 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував справу із Оболонського районного суду міста Києва.
08 липня 2025 року цивільна справа № 756/9842/23 надійшла до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, з`ясовані судами
Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 02 лютого 2002 року до 26 червня 2019 року. Шлюб між ним розірвано на підставі рішення Оболонського районного суду м. Києва у справі № 756/11797/18.
У сторін є спільні діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відповідно до договору № 3864-19 про надання освітніх послуг, що укладений 22 квітня 2019 року між ТОВ «Київська Інтернаціональна Школа» та батьками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , навчальний заклад надає освітні послуги для ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на академічний навчальний рік 2019-2020. Освітні послуги надаються на попередній платній основі, відповідно до умов і вартості, визначеної у додатку № 1 до договору (пункт 4.1).
Додатком № 1 до цього договору, укладеного у ту саму дату і між тими самими сторонами, передбачено, що оплата освітніх послуг здійснюється шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок навчального закладу у національній валюті України - гривні та є еквівалентною сумі, зазначеної у доларах США, а саме: за 1-й семестр вартість послуг становить 4 300 дол. США, кінцева дата оплати до 23 серпня 2019 року; за 2-й семестр вартість послуг становить 3 400 дол. США, кінцева дата оплати до 13 грудня 2019 року; за 3-й семестр вартість послуг становить 3 400 дол. США, кінцева дата оплати до 27 березня 2020 року.
Сума, що підлягає сплаті за освітні послуги визначається за офіційним курсом долара США, встановленим НБУ на момент сплати рахунку-фактури.
Рахунок-фактура підлягає оплаті батьками протягом трьох робочих банківських днів з дати його надання.
На підтвердження факту понесення цих витрат позивачем подано суду: копію рахунку-фактури від 06 травня 2019 року № 3864-19 на суму 11 100 дол. США, виданий на ім`я ОСОБА_1 ; копію виписки, щодо оплати 14 серпня 2019 року у сумі 278 508,02 грн, 16 серпня 2019 року - 614,32 грн, що підтверджується квитанціями ПАТ «Ощадбанк»; копію квитанції від 13 серпня 2019 року № 75 ПАТ «Ощадбанк» про перерахування ОСОБА_1 через ОСОБА_5 на рахунок ТОВ «Київська Інтернаціональна Школа» грошових коштів у розмірі 278 508,02 грн з призначенням платежу - рах. від 06 травня 2019 року № 3864-19; копію квитанції АТ КБ «ПриватБанк» від 15 серпня 2019 року № 0.0.1436798864.1 про сплату 614,32 грн на рахунок ТОВ «Кьюесай гармоніус актівіті» з призначенням платежу: оплата згідно рах. 200 від 14 серпня 2019 року ОСОБА_1 ; копію виписки, щодо оплати готівкою 12 серпня 2019 року - 228 319 грн плати в основний фонд, що складало 9 100 дол. США. Виписка видана на ім`я батька ОСОБА_1 .
Крім того, у 2019-2020 роках ОСОБА_3 навчався в Kent School, що визнано сторонами.
На підтвердження факту понесення цих витрат позивачем подано суду: копію рахунку-фактури від 12 березня 2019 року, видану ОСОБА_1, згідно якої вартість навчання, медичного страхування та зборів разом склала 70 760 дол. США. Терміни внесення платежу за навчання: 13 березня 2019 року - 10 614 дол. США, 20 червня 2019 року - 60 146 дол. США; копію виписки по особовому рахунку за 15 березня 2019 року з банківського рахунку ОСОБА_1 , IBAN НОМЕР_1 , відкритого в ПАТ «Укргазбанк» згідно якої оплату за навчання сина проведено 15 березня 2019 року у розмірі 10 614 дол. США; копію платіжного доручення в іноземній валюті № 1, згідно якої 19 червня 2019 року ОСОБА_1 з рахунку в АТ «ОТП Банк» перераховано на рахунок Kent School 60 146 дол. США.
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно з частинами першою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у частині другій статті 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками.
Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя.
Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Статтею 185 СК України визначено порядок участі батьків у додаткових витратах на дитину.
Відповідно до частини першої статті 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.
Суди встановили, що всі копії письмових доказів, згідно з якими позивач здійснював оплату за навчання дітей, засвідчені представником позивача з посилання на те, що вони відповідають оригіналу. При цьому, оригіналів цих доказів на момент їх посвідчення представник позивача не мала, засвідчувала їх з аналогічних копій, які надані у справі № 756/9882/19.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).
Відповідно до статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно зі статтею 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до частин четвертої, п`ятої, восьмої статті 83 ЦПК України, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до частин першої та другої статті 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії.
Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством (частина четверта статті 95 ЦПК України).
Частиною п`ятою статті 95 ЦПК України визначено, що учасник справи, який подає письмові докази в копіях, повинен зазначати про наявність у нього або в іншої особи оригіналу письмового доказу.
За змістом частини шостої статті 95 ЦПК України, якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина третя статті 12, частина перша статті 81 ЦПК України).
Відповідач заперечувала щодо позовних вимог, посилаючись на відсутність оригіналів платіжних документів, які б підтверджували факт оплати послуг за навчання. У відзиві на позовну заяву та в судовому засіданні відповідач заявила клопотання про витребування у позивача оригіналів платіжних документів, яке суд задовольнив (протокол судового засідання від 10 квітня 2024 року, т. 1 а. с. 170-172).
Представник позивача у наданих поясненнях зазначив, що оскільки ОСОБА_1 утримується під вартою, то комунікація з ним утруднена і неможливо отримати оригінали платіжних документів, але факти оплати встановлені рішенням суду від 21 липня 2022 року у справі № 756/9882/19, а тому є преюдиційними у цій справі. При розгляді справи № 756/9882/19 відповідач не заперечувала проти факту сплати послуг саме позивачем. Вважав, що заявляючи про необхідність надання оригіналів платіжних доручень відповідач намагається домогтись рішення про відмову у задоволенні позову. Оригіналів платіжних документів надано не було, клопотання про їх витребування перед судом не заявлялось.
Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.
Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу, навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. (постанова Верховного Суду від 29 січня 2025 року в справі № 753/11302/21).
Преюдиційні факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені в порядку, передбаченому процесуальним законодавством, у процесуальній формі, а тому немає необхідності встановлювати їх знову.
Водночас правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Отже, преюдиціальне значення у справі надається саме обставинам, установленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють лише обставини, які належали до предмета доказування у відповідній справі, безпосередньо досліджувались і встановлювались у ній судом, що знайшло своє відображення в мотивувальній частині судового рішення (див. постанову Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 756/2484/19 (провадження № 61-12022св22)).
В касаційній скарзі заявник посилається на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не надали оцінки рішенню Оболонського районного суду міста Києва від 21 липня 2022 року у справі № 756/9882/19, що набрало законної сили, та не врахували, що цим рішенням встановлена преюдиційна обставина - сплата ОСОБА_1 коштів за навчання дітей, яка не підлягала повторному доказуванню при розгляді даної справи.
Такі доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу з огляду на наступне.
За клопотанням представника позивача суд першої інстанції оглянув матеріали цивільної справи № 756/9882/19, які містять аналогічні копії документів щодо проведених позивачем оплат, на підставі яких встановлено ті обставини, на які представник позивача посилається як на преюдиційні при розгляді цієї справи.
Разом з тим, для справи № 756/9882/19 питання щодо сплати ОСОБА_1 коштів за навчання дітей не мало важливого правового значення та не належало до предмета доказування у відповідній справі, так як у цій справі вирішувалось питання щодо визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів та додаткових витрат з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .
Натомість, у справі, яка переглядається, ОСОБА_1 заявляв вимогу про стягнення витрат на навчання дітей і надання у цій справі оригіналівплатіжних документів, на які посилається позивач у своїй позовній заяві, має важливе значення для доведення позивачем своїх вимог. Проте, оригіналів таких доказів ОСОБА_1 суду не надав.
Слід враховувати, що тягар доказування обґрунтованості заявлених позовних вимог покладено на позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого статтею 12 ЦПК України.
Таким чином, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно визначивши характер спірних правовідносин, та встановивши, що позивач не надав належних та допустимих доказів того, що ним здійснено витрати на навчання дітей за 2019-2020 роки, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
Аргументи касаційної скарги про те, що суди не прийняли до уваги пояснення позивача про те, що з березня 2022 року він знаходиться під вартою та не має доступу до документів спростовуються змістом оскаржених судових рішень. При цьому, суди попередніх інстанцій, дотримуючись принципу змагальності сторін, надали позивачу достатньо часу подати всі докази на підтвердження своїх позовних вимог.
Доводи касаційної скарги про те, що суди необґрунтовано відхилили клопотання про долучення виписки АТ «ОТП Банк» від 18 червня 2019 року та витребування документів і інформації з банківських установ про здійснення ОСОБА_1 оплати за навчання дітей; виписка не була подана до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від позивача, тому в апеляційного суду були наявні підстави для прийняття такого нового доказу, є безпідставними з огляду на таке.
У серпні 2024 року представник позивача звернулась з клопотанням про повернення до стадії підготовчого провадження та долучення доказів.
12 серпня 2024 року суд першої інстанції відмовив у задоволенні вказаного клопотання. 
Частинами другою та четвертою статті 83 ЦПК України передбачено, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Враховуючи, що позивач не надав належних доказів неможливості подання доказів до суду, у визначені процесуальні строки, з причин, що об`єктивно не залежали від нього, суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні зазначеного клопотання.
Разом з тим, в апеляційному суді ОСОБА_1 просив долучити до матеріалів справи виписку АТ «ОТП Банк» від 18 червня 2019 року та витребувати інформацію та документи в АТ «ОТП Банк», ПАТ «Ощадбанк», ПАТ АТ «Укргазбанк» про сплату ним грошових коштів за навчання дітей у 2019 році.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частина третя статті 367 ЦПК України).
За змістом пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, які вона довела. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і на засіданні суду апеляційної інстанції.
Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не були подані до суду першої інстанції, апеляційний суд має врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо обов`язку особи, яка бере участь у справі, добросовісно реалізовувати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і про відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати висновок в ухвалі за наслідками обговорення заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.
Суд апеляційної інстанції встановив, що клопотань про витребування зазначених вище доказів ОСОБА_1 , під час розгляду справи в суді першої інстанції, не заявляв.
Крім того, як вбачається з відповіді на відзив, ОСОБА_1 просив суд відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про витребування доказів, яке вона заявила у відзиві на позовну заяву.
Апеляційний суд, враховуючи, що позивач не надав суду доказів неможливості подання виписки до суду першої інстанції, у визначені процесуальні строки, з причин, що об`єктивно не залежали від нього, а також те, що у своєму клопотанні заявник не обґрунтував поважність причин неподання до суду першої інстанції доказів, які він просив витребувати, дійшов правильного висновку про неприйняття апеляційним судом наданої позивачем виписки АТ «ОТП Банк» від 18 червня 2019 року та відмови у клопотанні про витребування доказів.
Верховний Суд наголошує, що виняткові повноваження зі встановлення обставин справи, їх оцінки передовсім належать суду першої інстанції та як виняток суду апеляційної інстанції.
Верховний Суд є судом оцінки права, а не встановлення факту. До повноважень суду касаційної інстанції належить перевірка правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права. Верховний Суд не має права вдаватися до оцінки обставин справи, їх встановлювати, змінювати саме ту оцінку, яку здійснили суди першої та апеляційної інстанцій як суди факту.
Посилання в касаційній скарзі на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010, Верховного Суду від 02 листопада 2022 року у справі № 140/6115/21, від 19 грудня 2019 року у справі № 520/11429/17, від 11 грудня 2019 року у справі № 320/4938/17, від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц, від 20 січня 2023 року у справі № 469/261/21, від 29 січня 2025 року у справі № 759/8056/22, від 05 жовтня 2022 року у справі № 204/6085/20, від 10 квітня 2019 року у справі № 145/474/17, від 05 грудня 2018 року у справі № 346/5603/17, від 03 травня 2018 року у справі № 404/251/17, від 05 жовтня 2020 року у справі № 607/2905/18, від 11 вересня 2020 року у справі № 608/687/19 колегією суддів відхиляються, оскільки висновки у цих справах і у справі, що переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними, у зазначених справах суди виходили з конкретних обставин та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Висновок за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.
Щодо судових витрат 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, немає.
Керуючись статтями 401, 406, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Проценко Олени Михайлівни, залишити без задоволення.
Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 11 вересня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 квітня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	І. В. Литвиненко	
		
	А. І. Грушицький	
		
	Є. В. Петров