ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2025 року
м. Київ

справа № 727/1748/25
провадження № 61-7518св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Ситнік О. М.
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Сердюка В. В., Фаловської І. М.,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтогаз Тепло» - Скорої Юлії Володимирівни на постанову Чернівецького апеляційного суду від 20 травня 2025 року в складі колегії суддів Височанської Н. К., Лисака І. Н., Литвинюк І. М.

у справі за позовом  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтогаз Тепло» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У лютому 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Нафтогаз Тепло» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з роботи.
Посилався на те, що він працював у ТОВ «Нафтогаз Тепло» на посаді начальника служби контролю якості.Наказом директора ТОВ «Нафтогазтепло» від 22 вересня 2020 року № 328-к його звільнено з роботи у зв`язку з припиненням повноважень посадових осіб (пункт 5 частини першої статті 41 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) України). У день звільнення (22 вересня 2020 року) йому була видана трудова книжка. Стверджує, що відповідачем у порушення вимог статті 116 КЗпП України не було виплачено йому усіх передбачених законом при звільненні виплат та компенсацій, зокрема йому не була виплачена вихідна допомога у розмірі шестимісячного заробітку. Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 23 липня 2024 року його позов до ТОВ «Нафтогазтепло» задоволено частково і стягнуто з відповідача на його користь вихідну допомогу в розмірі 228 853,51 грн з вирахуванням з цих коштів передбачених законом податків та обов`язкових платежів. Постановою Чернівецького апеляційного суду від 12 листопада 2024 року рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 23 липня 2024 року в частині позовних вимог про стягнення вихідної допомоги у розмірі шестимісячного заробітку змінено та стягнуто на користь ОСОБА_2 326 932,44 грн вихідної допомоги.
Відповідач не здійснив виплату належних йому сум вихідної допомоги, тому 11 грудня 2024 року він звернувся із заявою до виконавчої служби про відкриття виконавчого провадження. 24 січня 2025 року на його картку зараховано визначену суму вихідної допомоги.
Просив стягнути з ТОВ «Нафтогазтепло» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з роботи з 06 березня 2023 року до 24 січня 2025 року в сумі 1 254 513,15 грн, а також стягнути судові витрати.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
19 березня 2025 року рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Нафтогаз Тепло» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 32 693,00 грн.
20 травня 2025 року постановою Чернівецького апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 19 березня 2025 року змінено. Стягнуто з ТОВ «Нафтогаз Тепло» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 125 451,31 грн.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що, з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок, що розмір, який просить стягнути позивач з відповідача, є очевидно неспівмірним із невиплаченою при звільненні вихідною допомогою, яка стягнута судовим рішенням, а також врахував поведінку позивача, який звернувся з позовом до суду про стягнення вихідної допомоги через чотири роки після звільнення. 
Апеляційний суд не погодився з визначеним місцевим судом розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Зазначив, що під час визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні колегія суддів враховує ту обставину, що ТОВ «Нафтогаз Тепло» в наказі про звільнення позивача з роботи від 22 вересня 2020 року зазначило про виплату позивачу вихідної допомоги в розмірі шестимісячної заробітної плати, проте до 24 січня 2025 року не виплачувало. Позивач був змушений пред`являти позов до суду про стягнення вказаної вихідної допомоги. Суд урахував і поведінку позивача, який пред`явив позов до суду про стягнення вихідної допомоги через чотири роки після звільнення. З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку із встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, апеляційний суд вважав справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 125 451,31 грн, тобто 10 % від заявленого позивачем розміру. Ураховуючи викладене, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, апеляційний суд вважав за необхідне збільшити суму відшкодування визначену судом першої інстанції з 32 693,00 грн до 125 451,31 грн.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
18 червня 2025 року представник ТОВ «Нафтогаз Тепло» - Скора Ю. В. засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Чернівецького апеляційного суду від 20 травня 2025 року, в якій просить її скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Розмір вихідної допомоги становить 326 932,44 грн, тому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні мав становити 10 % від цієї суми, а саме 32 693,00 грн. 
Позивача безпідставно звільнено у зв`язку з припиненням повноважень посадових осіб (пункт 5 частини першої статті 41 КЗпП України), оскільки він не належить до посадових осіб товариства та звільнений наказом директора, а не рішенням вищого органу управління. За таких умов позивачу не підлягає виплаті вихідна допомога. Затримка виплати відбулась щодо сум, на які позивач не мав права. 
З позовом про стягнення вихідної допомоги позивач звернувся тільки в квітні 2024 року, хоча наказ про його звільнення та виплату вихідної допомоги видано ще 22 вересня 2020 року, тобто в діях позивача вбачаються умисні дії щодо затягування вирішення спору позивачем з метою збільшення строку, протягом якого не буде здійснено виплати вихідної допомоги в розмірі 6-ти місячного середнього заробітку, з метою в подальшому стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у якомога більшому розмірі.
Діяльність ТОВ «Нафтогаз Тепло» є збитковою, а виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивачу перешкоджатиме виробництву електричної та теплової енергії, якими забезпечується життєдіяльність населення двох міст у Львівській області (м. Новояворівськ та м. Новий розділ) як складової національної безпеки України.
Суд не врахував правовий висновок, викладений  в постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі № 761/9584/15-ц, в постановах Верховного Суду від 23 січня 2021 року в справі № 766/23789/19,  від 15 березня 2023 року в справі № 201/8085/21, від 26 квітня 2023 року в справі № 201/8083/21, від 17 травня 2023 року в справі № 201/8082/21, від 18 жовтня 2023 року в справі № 201/8087/21, про співмірність вимог за статтею 117 КЗпП України; проте, що справедливим і пропорційним розміром відповідальності роботодавця за прострочення виплати належних працівнику під час звільнення сум є 10 % від стягнутої суми вихідної допомоги; розірвання трудового договору на підставі пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України можливе за наявності попереднього припинення повноважень посадової особи - рішення вищого органу управління. 
Позиція інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що він неодноразово звертався до роботодавця щодо добровільної виплати вихідної допомоги, така вимога була залишена без задоволення, що стало підставою захисту порушеного права в суді. Вихідну допомогу йому присуджено рішенням суду від 23 липня 2024 року, яке змінено апеляційним судом 12 листопада 2024 року. Також право на вихідну допомогу підтверджується пунктом 2 наказу про звільнення. Середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги в період з 23 вересня 2020 року до 24 січня 2025 року (фактичний розрахунок) становить 2 810 616,33 грн. Відповідач уже виконав рішення апеляційного суду в цій справі. 
Як у відзиві, так і в клопотанні про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду ОСОБА_2 посилається на те, що практика Верховного Суду про застосування статті 117 КЗпП України є неоднозначною, зокрема в частині застосування принципу співмірності до заявлених вимог.
З цих підстав просить передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду для відступу від правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі № 761/9584/15-ц, а також для формування єдиної практики застосування статті 117 КЗпП України. 
Заявлене позивачем клопотання задоволенню не підлягає, з огляду на таке. 
На підставі частин четвертої, п`ятої статті 403 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати. Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
Питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи (частина перша статті 404 ЦПК України).
З метою забезпечення єдності та сталості судової практики причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин у певній сфері або їх правового регулювання. Такі висновки сформульовані в численних постановах Великої Палати Верховного Суду (постанови від 04 вересня 2018 року в справі № 823/2042/16 (пункти 43-45), від 05 грудня 2018 року в справах № 757/1660/17 (пункти 43-44) і № 818/1688/16 (пункти 4-45), від 15 травня 2019 року в справі № 227/1506/18 (пункт 54), від 29 травня 2019 року в справі № 310/11024/15-ц (пункти 44-45), від 21 серпня 2019 року в справі № 2-836/11 (пункт 24)).
Таких підстав для відступу від правових висновків, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі № 761/9584/15-ц, заявником не наведено.
Щодо формування єдиної практики застосування статті 117 КЗпП України, то Велика Палата Верховного Суду висловлювала такі висновки неодноразово, зокрема в постановах від 26 червня 2019 року в справі № 761/9584/15-ц, від 08 жовтня 2025 року в справі № 489/6074/23 та від 12 листопада 2025 року в справі № 306/2708/23. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду  від 08 жовтня 2025 року в справі № 489/6074/23 сформульовано правовий висновок про застосування статті 117 КЗпП України в редакції Закону України від 01 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон № 2352-IX), яка набрала чинності 19 липня 2022 року. Зазначено, що, розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. Під час здійснення такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року в справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
З урахуванням наведеного колегія суддів не встановила достатніх та обґрунтованих підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, а, отже, в задоволенні відповідного клопотання необхідно відмовити.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Із 15 липня 2020 року до 22 вересня 2020 року ОСОБА_2 обіймав посаду начальника служби контролю якості в ТОВ «Нафтогаз Тепло».
Наказом директора ТОВ «Нафтогаз Тепло» від 22 вересня 2020 року № 328-к ОСОБА_2 звільнено із займаної посади у зв`язку з припиненням повноважень посадових осіб на підставі пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України; відділу бухгалтерського обліку та звітності доручено провести розрахунок та виплатити ОСОБА_2 : компенсацію за 9 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 18 травня 2020 року до 22 вересня 2020 року та вихідну допомогу у розмірі шестимісячного середнього заробітку.
У квітні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Нафтогаз Тепло» про стягнення вихідної допомоги у зв`язку із звільненням з роботи та скасування наказів. Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 липня 2024 року в справі № 727/3519/24позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ ТОВ «Нафтогаз Тепло» від 23 вересня 2020 року № 336-к у частині, що стосується скасування наказу ТОВ «Нафтогаз Тепло» від 22 вересня 2020 року № 328-к «Про звільнення ОСОБА_2 начальника служби контролю якості ТОВ «Нафтогаз Тепло». Визнано незаконним та скасовано наказ ТОВ «Нафтогаз Тепло» від 09 жовтня 2020 року № 350-к про звільнення ОСОБА_2 з роботи на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України. Стягнуто з ТОВ «Нафтогаз Тепло» на користь ОСОБА_2 вихідну допомоги у зв`язку зі звільненням з роботи за пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України, що становить 228 853,51 грн, з вирахуванням з цих коштів передбачених законом податків та обов`язкових платежів. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.Постановою Чернівецького апеляційного суду від 12 листопада 2024 року апеляційну скаргу ТОВ «Нафтогаз Тепло» залишено без задоволення. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 липня 2024 року змінено. Стягнуто з ТОВ «Нафтогаз Тепло» на користь ОСОБА_2 вихідну допомогу в сумі 326 932,44 грн з вирахуванням з цих коштів передбачених законом податків та обов`язкових платежів. В іншій частині рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 липня 2024 року залишено без змін. Розподіл судових витрат змінено.
24 січня 2025 року на картку позивача було зараховано визначену Чернівецьким апеляційним судом суму вихідної допомоги в розмірі 251 737,98 грн (з вирахуванням податку та військового збору), що підтверджується платіжною інструкцією від 24 січня 2025 року № 1338.
Позиція Верховного Суду
Касаційне провадження в справі відкрито з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги, відзиву та виснував, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Конституційний Суд України в Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 зазначив, що винагорода за виконану працівником роботу є джерелом його існування та має забезпечувати для нього достатній, гідний життєвий рівень. Це визначає обов`язок держави створювати належні умови для реалізації громадянами права на працю, оптимізації балансу інтересів сторін трудових відносин, зокрема, шляхом державного регулювання оплати праці. 
У контексті державного регулювання оплати працічинне національне законодавство закріплює правові гарантії дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему установлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, спрямованих на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.
Відповідно до частини першої статті 44 КЗпП України у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.
Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з не залежних від працівника обставин. Основним завданням вихідної допомоги є матеріальне забезпечення звільненого працівника в період пошуку ним нової роботи.
Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. 
У Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року 
№ 8-рп/2013 зазначено, що під заробітною платою, яка належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Конституційний Суд України керувався тим, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці» є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.
Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня  2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя. 
Аналіз наведених міжнародних норм та норм чинного законодавства з урахуванням положень Рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 дає підстави для висновку, що до «усіх виплат» (крім заробітної плати в прямому значенні) належить і виплата вихідної допомоги. 
Такі висновки містять постанови Верховного Суду від 13 березня 2024 року в справі № 127/2697/23, від 05 серпня 2025 року в cправі № 921/600/23 та від 04 квітня 2023 року в справі 640/8348/21 (провадження № К/990/34222/22). 
Обставини про те, що  ОСОБА_2 звільнено за пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП Українита про його право на вихідну допомогу в сумі 326 932,44 грн з вирахуванням з цих коштів передбачених законом податків та обов`язкових платежів встановлено судовими рішеннями в справі № 727/3519/24. 
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України). 
Доводи касаційної скарги ТОВ «Нафтогаз Тепло» про те, що позивача безпідставно звільнено у зв`язку з припиненням повноважень посадових осіб (пункт 5 частини першої статті 41 КЗпП України), що йому не підлягає виплаті вихідна допомога, є спробою ревізії обов`язкових до виконання (стаття 18 ЦПК України) рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 липня  2024 року (в незміненій частині) та постанови Чернівецького апеляційного суду від 12 листопада 2024 року, що суперечить реалізації принципу остаточності судового рішення.
Частиною першою статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до статті 116 КЗпП України (у редакції, чинній на час звільнення позивача) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
ОСОБА_2 під час звільнення 22 вересня 2020 року необхідно було виплатити вихідну допомогу, проте відповідну виплату роботодавцем проведено лише 24 січня 2025 року. 
Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Статтею 117 КЗпП України (в редакції, чинній станом на час звільнення позивача) передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
ОСОБА_2 у зв`язку з непроведенням із ним повного розрахунку в день звільнення набув право на стягнення з колишнього роботодавця сум, передбачених статтею 117 КЗпП України.
Законом № 2352-ІХ, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, статтю 117 КЗпП України викладено в такій редакції: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».
Конституційний Суд України у Рішенні від 12 липня 2019 року № 5-р(I)/2019 виснував, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування.
Закон не має зворотної дії в часі, оскільки не поширюється на безстрокові трудові договори, укладені до його прийняття, а передбачає припинення цих договорів з моменту набрання ним чинності та можливість продовження трудових правовідносин на умовах, передбачених законом. Закон спрямований на регулювання тих правовідносин, які виникнуть після набрання ним чинності, а трудові правовідносини, що виникли раніше, повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 листопада 2025 року в справі № 306/2708/23 сформулювала правовий висновок про те, що до правовідносин, які виникли до набрання чинності Законом № 2352-ІХ, проте не припинилися або припинилися після набрання ним чинності (триваючі правовідносини), з 19 липня 2022 року слід застосовувати положення статті 117 КЗпП України у новій редакції та обмежувати нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку шістьма місяцями. Тобто, якщо працівника звільнено з роботи 02 серпня 2021 року, проте повного розрахунку станом на день набрання чинності Законом № 2352-ІХіз ним не проведено, то суми, передбачені статтею 117 КЗпП України, йому слід нараховувати в такому порядку: з 03 серпня 2021 року до 18 липня 2022 року без обмеження строку шістьма місяцями, оскільки попередня редакція наведеної норми не містила відповідних обмежень; з 19 липня 2022 року до 19 січня 2023 року (6 місяців, відлік яких починається з дня набрання Законом № 2352-ІХ чинності) або до дня остаточного розрахунку, якщо він здійснений раніше спливу наведених шести місяців.
Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
ОСОБА_2 звільнено 22 вересня 2020 року, однак належну при звільненні вихідну допомогу виплачено лише 24 січня 2025 року і позивач просив виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з роботи з  06 березня 2023 року до 24 січня 2025 року. 
З урахуванням позовних вимог про період обрахунку середнього заробітку стягнення цієї суми за час затримки розрахунку при звільненніпідлягає обмеженню максимальним періодом його нарахування шістьма місяцями, що апеляційний суд під час розгляду справи не врахував. 
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року в справі № 761/9584/15-ц розтлумачила зміст статті 117 КЗпП України та сформулювала висновок, що відшкодування, передбачене цією нормою права, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаційний характер, а її заходи спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого (пункти 81, 82 постанови).
Виплата середнього заробітку за статтею 117 КЗпП України за своєю суттю є не штрафом чи каральною санкцією, а спеціальним видом компенсації очікуваних майнових втрат працівника. Саме така компенсаційна природа дозволяє застосувати загальні принципів права, зокрема пропорційності, та обґрунтовує можливість судового контролю за співмірністю розміру компенсації. Законодавчі положення, внесені Законом № 2352-IX, не змінили правової природи цього заходу відповідальності з компенсаційного на каральний.
З огляду на компенсаційний характер відповідальності за статтею 117 КЗпП України Велика Палата Верховного Суду у пунктах 87 та 92 постанови в справі № 761/9584/15-ц зробила висновок, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Велика Палата сформулювала нові змістові критерії, які суд має враховувати під час вирішення питання про зменшення розміру відшкодування (пункт 91 постанови):
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- імовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність імовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
- ці критерії спрямовані на досягнення справедливого балансу між інтересами працівника, який має право на компенсацію, та інтересами роботодавця, аби відповідальність не була надмірною.
Зі змісту частини першої статті 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX вбачається, що законодавець установив максимальну межу періоду, за який нараховується компенсація за затримку розрахунку. Очевидною метою такого законодавчого втручання є забезпечення правової визначеності та запобігання ситуаціям, за яких розмір відповідальності роботодавця міг досягати надмірних значень, що не відповідало б принципу пропорційності. Тобто законодавець врегулював критерій «період затримки (прострочення)», установивши для нього граничну межу.
Водночас установлення максимального і преклюзивного строку для нарахування середнього заробітку не слід тлумачити як відмову від застосування принципу пропорційності під час визначення остаточного розміру стягнення.
Законодавче рішення усуває ризик «нескінченної» відповідальності в часі, проте не вирішує проблему можливої неспівмірності суми компенсації та розміру основного боргу, яка може виникати і в межах установленого шестимісячного строку. Законодавець установив максимальний поріг відповідальності, однак не визначив, що сума компенсації має бути безумовно стягнута незалежно від обставин.
Шестимісячне обмеження не нівелює необхідності застосування судом критеріїв, визначених Великою Палатою Верховного Суду. Суд під час вирішення подібного спору має оцінювати обставини справи (зокрема, розмір боргу) для визначення справедливого розміру компенсації, який може дорівнювати середньому заробітку за шість місяців, однак може бути і значно меншим, але в будь-якому разі не може перевищувати цю встановлену законом межу.
Закон № 2352-IX не змінив правову природу відшкодування за статтею 117 КЗпП України, яка залишається компенсаційною. Оскільки мета норми права - компенсація, а не покарання, тому і принципи, як-отрозумності, справедливості та пропорційності слід застосовувати до визначення розміру компенсації незмінно і послідовно.
Статтю 117 КЗпП України потрібно тлумачити у взаємозв`язку із загальними принципами цивільно-правової відповідальності.
Такі висновки містить постанова Великої Палати Верховного Суду  від 08 жовтня 2025 року в справі № 489/6074/23, яку відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України необхідно застосувати поза межами доводів касаційної скарги. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду  від 08 жовтня 2025 року в справі № 489/6074/23 сформульовано загальний правовий висновок про застосування статті 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX, зазначено, що, розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. Під час здійснення такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року в справі № 761/9584/15-ц для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
У цій справі апеляційний суд врахував розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін, однак не звернув уваги на те, що загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців. 
Матеріали справи не містять доказів щодо розміру середнього заробітку позивача, що унеможливлює перевірку правильності розрахунку, зробленого як судом першої, так і судом апеляційної інстанції. Єдиним джерелом таких відомостей є позовна заява та пояснення. 
Вирішення спору в справі потребує проведення нових розрахунків, дослідження доказів та встановлення фактичних обставин, що є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. 
Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів, тому постанова апеляційного суду підлягає скасуванню із передачею справи на новий апеляційний розгляд.
Доводи касаційної скарги ТОВ «Нафтогаз Тепло»в цілому зводяться до посилань на неспівмірність суми відшкодування та практику Верховного Суду про застосування статті 117 КЗпП України. 
Однак постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2025 року в справі № 489/6074/23 та від 12 листопада 2025 року в справі № 306/2708/23 прийняті після подання касаційної скарги, що зумовлює дослідження наведених ТОВ «Нафтогаз Тепло» доводів за нового розгляду справи з урахуванням наведених висновків Великої Палати Верховного Суду. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази.
Згідно із частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості під час розгляду справи в касаційному порядку встановлювати нові обставини або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, збирати та надавати правову оцінку новим доказам у справі, то усунути вказані недоліки розгляду справи на стадії касаційного перегляду неможливо, тому, оскільки порушення норм процесуального права допущено апеляційним судом, справу необхідно передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Щодо розподілу судових витрат

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141, 142 ЦПК України. У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Тому розподіл судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення в справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат (висновок у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731 /16-ц (провадження № 61-39028сво18)).

Отже, з урахуванням висновку щодо суті касаційної скарги розподіл судових витрат має здійснюватися тим судом, який ухвалить остаточне рішення в справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 389, 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання представника   ОСОБА_1 - ОСОБА_3  про передачу справи на розгляд до Великої Палати Верховного Суду відмовити.
Касаційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтогаз Тепло» - Скорої Юлії Володимирівнизадовольнити частково. 
Постанову Чернівецького апеляційного суду від 20 травня 2025 рокускасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Ситнік
В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
В. В. Сердюк
І. М. Фаловська