ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 грудня 2025 року
м. Київ
справа № 127/3847/24
провадження № 61-10282св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Сердюка В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_4 , правонаступниками якого є ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , 	
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Головчук Віталій Анатолійович, на постанову Вінницького апеляційного суду від 10 липня 2025 року у складі колегії суддів Панасюка О. С., Берегового О. Ю., Ковальчука О. В., та касаційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокатка Левицька-Корчун Вікторія Ігорівна, на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 24 липня 2025 року у складі колегії суддів Панасюка О. С., Ковальчука О. В., Міхасішина І. В., 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_4 , про визнання договору недійсним.
Позов мотивовано тим, що 25 березня 2011 року та 26 вересня 2017 року її чоловік ОСОБА_2 надав у позику ОСОБА_4 кошти на загальну суму 112 000,00 доларів США (відповідно 7 000 доларів США та 105 000 доларів США). 
16 травня 2018 року Вінницький міський суд Вінницької області ухвалив рішення про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 боргу у сумі 112 000,00 доларів США, що станом на 05 жовтня 2017 року еквівалентно 3 002 586,16 грн.
07 серпня 2018 року на виконання зазначеного рішення видано виконавчий лист, який пред`явлено до виконання у Вінницький районний відділ державної виконавчої служби, виконавче провадження № НОМЕР_3. 
02 вересня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 без згоди позивачки укладено договір про відступлення прав вимоги (цесії), за яким ОСОБА_2 передав (відступив) ОСОБА_3 право вимоги на суми боргу за договорами позики в розмірі 112 000,00 доларів США до ОСОБА_4 . 
Коштів за договором про відступлення прав вимоги ОСОБА_1 не отримувала, чим була позбавлена права на частку грошей, наданих у позику, що були її з ОСОБА_2 спільною сумісною власністю подружжя.
На підставі викладеного ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним договір про відступлення прав вимоги (цесії), укладений 02 серпня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
13 листопада 2024 року Вінницький міський суд ухвалою залучив до участі у справі як правонаступників третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 
Вінницький міський суд Вінницької області рішенням від 01 травня 2025 року позов задовольнив. Визнав недійсним договір про відступлення прав вимоги (цесії), укладений 02 серпня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Вирішив питання розподілу судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_2 уклав оспорюваний договір цесії з ОСОБА_3 без письмового погодження з ОСОБА_1 , розпорядившись таким чином спільним сумісним майном на власний розсуд без її згоди і повідомлення, доказів сплати ОСОБА_3 коштів та отримання ОСОБА_2 у сумі 200 000,00 грн на виконання оспорюваного договору суду не надано.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокатка Левицька-Корчун В. І., оскаржив її в апеляційному порядку.
Вінницький апеляційний суд постановою від 10 липня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокатка Левицька-Корчун В. І., задовольнив.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 травня 2025 року скасував і постановив нове судове рішення про відмову у позові. Вирішив питання про розподіл судових витрат.
Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що поведінка позивачки суперечить принципам добросовісності. Апеляційний суд виснував, що поведінка позивачки, яка не давала письмової згоди на надання у позику її чоловіком ОСОБА_2 спільними сумісними коштами в загальній сумі 112 000,00 доларів США, не вимагала визнання недійсними договорів позики чи компенсації її частки відчужених грошових коштів, але вимагає визнання недійсним укладеного її чоловіком договору відступлення права вимоги щодо стягнення цих грошей, суперечить її та її чоловіка ОСОБА_2 попередній поведінці, на яку розумно покладався відповідач ОСОБА_3 .
Апеляційний суд вважав помилковим висновок місцевого суду про те, що ненадання оригіналу розписки ОСОБА_2 про отримання 200 000,00 грн від ОСОБА_3 має правове значення для задоволення позову, оскільки невиконання умов договору не може бути підставою визнання його недійсним.
15 липня 2025 року ОСОБА_3 звернувся до апеляційного суду з заявою про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
Вінницький апеляційний суд ухвалою від 24 липня 2025 року у прийнятті додаткової постанови про стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовив.
Ухвалу апеляційного суду мотивовано тим, що представниця ОСОБА_3 адвокатка Левицька-Корчун В. І. зазначила у відзиві на позовну заяву про орієнтовний розмір витрат на правничу допомогу, понесених відповідачем, при цьому до моменту ухвалення постанови апеляційним судом доказів на підтвердження таких витрат не подавала і не зробила заяву, що такі докази будуть надані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. При цьому зміст заяви про стягнення з позивачки на користь відповідача судових витрат на професійну допомогу не містить обґрунтування поважних причин неподання доказів, що підтверджують розмір понесених відповідачем судових витрат до закінчення судових дебатів у справі. 
Короткий зміст вимог касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у серпні 2025 року, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Головчук В. А., просить постанову апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Як на підставу касаційного оскарження судових рішень позивачка посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, від 22 січня 2019 року у справі № 910/12224/17, від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19, постановах Верховного Суду від 06 вересня 2019 року у справі № 910/7364/18, від 15 січня 2020 року у справі № 200/19766/16-ц, від 02 липня 2025 року у справі № 752/24264/20. 
Касаційну скаргу позивачки мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції дійшов необґрунтованого висновку про те, що для укладення ОСОБА_2 з ОСОБА_3 договору про відступлення прав вимоги не потрібна була письмова згода ОСОБА_1 , у зв`язку з тим, що договір позики укладався ОСОБА_2 у простій письмовій формі у вигляді розписок без письмової згоди ОСОБА_1 .
Скаржниця зазначає, що висновок апеляційного суду про те, що метою позову є не захист права позивачки на частку у спільному майні подружжя, а унеможливлення виконання рішення суду про поділ майна подружжя, суперечить доказам, наявним у матеріалах справи.
Суд апеляційної інстанції не врахував, що ОСОБА_1 не вчиняла жодних вольових дій щодо надання згоди ОСОБА_2 на розпорядження спільним майном подружжя.
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у серпні 2025 року, ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокатка Левицька-Корчун В. І., просить скасувати ухвалу Вінницького апеляційного суду від 24 липня 2025 року, та ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви про стягнення витрат на правничу допомогу.
У касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судового рішення заявник посилається на порушення апеляційним судом норм процесуального права, а також вказує на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, постановах Верховного Суду від 27 січня 2022 року у справі № 921/221/21, від 31 травня 2022 року у справі № 917/304/21, від 05 липня 2022 року у справі № 910/10507/21, від 23 серпня 2022 року у справі № 909/328/18, від 31 серпня 2022 року у справі № 914/1564/20, від 07 лютого 2023 року у справі № 922/4022/20, від 25 липня 2023 року у справі № 914/4092/21, від 30 серпня 2023 року у справі № 911/3586/21, від 06 вересня 2023 року у справі № 914/131/22, від 14 вересня 2023 року у справі № 911/3076/21, від 20 вересня 2023 року у справі № 922/838/22. 
Касаційну скаргу ОСОБА_3 мотивовано тим, що висновки апеляційного суду про те, що заява про розподіл судових витрат не подавалась стороною відповідача до судових дебатів суперечить дійсним обставинам справи. Прохальна частина апеляційної скарги містить заяву адвокатки Левицької-Корчун В. І. про розподіл судових витрат, що підтверджується матеріалами справи.
Доводи інших учасників справи
У вересні 2025 року адвокатка Левицька-Корчун В. І. в інтересах ОСОБА_3 подала відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому посилаючись на необґрунтованість та безпідставність доводів заявниці, просить залишити її без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін. Зазначає про те, що оскаржувана постанова апеляційного суду є законною та обґрунтованою, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому підстав для її скасування немає. Просить стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу, понесені в суді касаційної інстанції, у розмірі 10 000,00 грн.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що з 31 липня 1982 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_1 ) перебувають у шлюбі (свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 ) (т. 1, а. с. 17).
Відповідно до розписки від 25 березня 2011 року ОСОБА_2 надав у позику ОСОБА_4 кошти у сумі 7 000,00 доларів США, які останній зобов`язався повернути у строк до 25 червня 2011 року (т. 1, а. с. 6).
26 вересня 2017 року ОСОБА_2 надав у позику ОСОБА_4 кошти у сумі 105 000,00 доларів США, що підтверджується розпискою ОСОБА_4 від 26 вересня 2017 року (т. 1, а. с. 7).
Вінницький міський суд Вінницької області рішенням від 16 травня 2018 року у справі № 128/2672/17 стягнув з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договорами позики від 25 березня 2011 року та 26 вересня 2017 року в розмірі 112 000,00 доларів США, що станом на 05 жовтня 2017 року становило 3 002 586,16 грн (т. 1, а. с. 12 - 14).
07 серпня 2018 року Вінницький міський суд Вінницької області на виконання рішення суду від 16 травня 2018 року у справі № 128/2672/17 видав виконавчий лист (т. 1, а. с. 8).
15 квітня 2019 року заступник начальника Вінницького районного відділу Державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Вінницькій області (далі - ДВС ГТУЮ у Вінницькій області) Штельмах Д. В. прийняв постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_3 з виконання цього виконавчого листа (т. 1, а. с. 15 - 16).
02 вересня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір про відступлення прав вимоги (цесії), відповідно до пункту 1.1 якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, цедент передає (відступає) цесіонарію, а цесіонарій набуває належні цедентові права вимоги суми боргу за договором позики від 25 березня 2011 року та 26 вересня 2017 року у розмірі 112 000,00 доларів США, що станом на 05 жовтня 2017 року еквівалентно 3 002 586,16 грн, з ОСОБА_4 (т. 1, а. с.10 - 12 ).
Того дня між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 складено акт приймання-передачі документації, який є додатком 1 до договору відступлення прав вимоги (т. 1, а. с. 9), а ОСОБА_2 написав розписку про те, що на виконання договору про відступлення прав вимоги (цесії) від 22 серпня 2021 року отримав від ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 200 000,00 грн, у зв`язку з чим претензій до ОСОБА_3 щодо виконання обов`язку сплатити вартість відступлення прав вимоги за договором від 02 вересня 2021 року не має (т. 1, а. с. 156).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 , видане 15 квітня 2024 року виконавчим комітетом Якушинецької сільської ради Вінницької області) (т. 1, а. с. 59).
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення з таких підстав.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
У статті 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).
Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті 63 СК України).
Відповідно до частин першої-третьої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.
Звертаючись до суду з позовом,  ОСОБА_1 підставами позову зазначала те, що 02 серпня 2021 року між її чоловіком ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір про відступлення прав вимоги, за яким ОСОБА_2 передав (відступив) ОСОБА_3 право вимоги на стягнення з ОСОБА_4 боргу за договорами позики від 25 березня 2011 року та 26 вересня 2017 року у розмірі 112 000,00 доларів США. 
Посилалась на те, що надані у позику грошові кошти є спільною сумісною власністю подружжя, тому укладення одним із подружжя правочину щодо розпорядження цими коштами без згоди другого з подружжя є підставою для визнання такого правочину недійсним.
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).
Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. 
Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах.
Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним.
Такі висновки викладено у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 зазначила, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.
Положення частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України з урахуванням пункту 6 статті 3 ЦК України спрямовані на захист прав саме добросовісного набувача, а тому саме в разі його недобросовісності договір може бути визнаний недійсним.
Отже, можливість визнання недійсним договору щодо розпорядження майном, яке перебуває у спільній власності, залежить від встановлення недобросовісності третьої особи - контрагента за таким договором.
Оцінюючи добросовісність відповідача  ОСОБА_3 під час укладення оспорюваного договору відступлення права вимоги, апеляційний суд надав належні оцінку зазначеним у позовній заяві та відзивах поясненням сторін щодо обставин його укладення. 
Зокрема, у заяві свідка, наданої  ОСОБА_3 на виконання ухвали суду першої інстанції від 31 липня 2024 року, відповідач зазначив, що укласти договір про відступлення права вимоги йому запропонував саме ОСОБА_2 ; ОСОБА_3 сплатив ОСОБА_2 обумовлену у договорі ціну у розмірі 200 000,00 грн в день його укладення 02 вересня 2021 року; дружина ОСОБА_2 не висувала жодних заперечень щодо укладення договорів позики, при цьому оспорюваний договір укладено в такій самій формі, що й договори позики - за її мовчазної згоди; під час укладення договору у ОСОБА_3 не було підстав вважати, що ОСОБА_2 укладає його без згоди дружини.
Ураховуючи викладене, апеляційний суд, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачка не надала належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, а тому немає підстав вважати, що спірний договір є недійсним.
У касаційній скарзі  ОСОБА_1  не погоджується з висновками апеляційного суду, посилається на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19, постановах Верховного Суду від 06 вересня 2019 року у справі № 910/7364/18, від 15 січня 2020 року у справі № 200/19766/16, від 02 липня 2025 року у справі № 752/24264/20. 
У справі № 372/504/17 викладено висновок про те, що закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи?контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.
Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 відступила від цього висновку та зазначила, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.
Отже, висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, є неактуальними, тому правильно не були враховані апеляційним судом.
У справі № 756/8056/19 Велика Палата Верховного Суду, вирішуючи виключну правову проблему щодо наслідків укладення договору позики грошових коштів одним з подружжя без згоди на те іншого, зазначила, що приписи частин другої та третьої статті 65 СК України розповсюджуються на грошові зобов`язання подружжя щодо передачі спільних коштів у позику; договір позики на суму, яка виходить за межі дрібного побутового правочину, укладений одним із подружжя без письмової згоди іншого з подружжя на його укладення може бути визнаний недійсним у разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. 
Висновки апеляційного суду не суперечать зазначеним висновкам Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 65 СК України, оскільки позивачка не довела, а суд апеляційної інстанції не встановив недобросовісних дій ОСОБА_3 як контрагента за договором відступлення права вимоги.
Посилання заявниці на неврахування апеляційним судом висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 06 вересня 2019 року у справі № 910/7364/18, від 15 січня 2020 року у справі № 200/19766/16, від 02 липня 2025 року у справі № 752/24264/20, колегія суддів до уваги не бере з огляду на встановлені судами обставини справи та характер спірних правовідносин, які не є подібними.
Інші доводи, наведені у касаційній скарзі позивачкою, висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не допускається.
Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/20 54/16-ц, провадження № 14-446цс18).
Щодо касаційної скарги  ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокатка Левицька-Корчун В. І., на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 24 липня 2025 року
Вінницький апеляційний суд ухвалою від 24 липня 2025 року у прийнятті додаткової постанови про стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовив.
Ухвалу апеляційного суду мотивовано тим, що представниця ОСОБА_3 адвокатка Левицька-Корчун В. І. зазначила у відзиві на позовну заяву про орієнтовний розмір витрат на правничу допомогу, понесених відповідачем, при цьому до моменту ухвалення постанови апеляційним судом доказів на підтвердження таких витрат не подавала і не зробила заяву, що такі докази будуть надані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. При цьому зміст заяви про стягнення з позивачки на користь відповідача судових витрат на професійну допомогу не містить обґрунтування поважних причин неподання доказів, що підтверджують розмір понесених відповідачем судових витрат до закінчення судових дебатів у справі. 
Колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду щодо вирішення заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу з огляду на таке.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (частина третя статті 133 ЦПК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, потрібних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України).
Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Верховний Суд у постанові від 10 січня 2024 року у справі № 285/5547/21 виснував, що у випадку якщо сторона з поважних причин до закінчення судових дебатів не могла подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, та подає ці докази разом з відповідною заявою після прийняття рішення по суті позовних вимог, то така сторона повинна обґрунтувати поважність причин не подання таких доказів суду до закінчення судових дебатів у справі; у разі відсутності обґрунтування поважних причин чи їх неповажності суд відмовляє в задоволенні заяви про стягнення витрат.
З матеріалів справи убачається, що у відзиві ОСОБА_3 , поданому його адвокаткою Левицькою-Корчун В. І., на позовну заяву ОСОБА_1 зазначено, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми витрат на професійну правничу допомогу відповідача орієнтовно становить 40 000,00 грн, розрахунок яких буде подано додатково (т. 1, а. с. 72). 
Вінницький міський суд Вінницької області прийняв рішення про задоволення позову ОСОБА_1 01 травня 2025 року. 
15 липня 2025 року після апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції представниця ОСОБА_3 адвокатка Левицька-Корчун В. І. звернулася до апеляційного суду з заявою, в якій просила стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 40 000,00 грн у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Заяву обґрунтовано тим, що представництво інтересів ОСОБА_3 в суді першої інстанції здійснювала адвокатка Левицька-Корчун В. І., яка також подала апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції в його інтересах. Після розгляду справи в суді апеляційної інстанції 14 липня 2025 року між адвокаткою Левицькою-Корчун В. І., та ОСОБА_3 укладено додаткову угоду № 1 до угоди про надання послуг адвоката від 10 червня 2024 року, якою сторони змінили пункт 2 угоди, виклавши його в новій редакції. Узгоджену в додатковій угоді № 1 від 14 липня 2025 року суму гонорару у розмірі 40 000,00 грн ОСОБА_3 сплатив готівкою, що підтверджується прибутковим касовим ордером № 54.
Представник ОСОБА_1 адвокат Головчук В. А. заперечував щодо заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, які поніс відповідач, та просив відмовити у прийняті додаткової постанови. У запереченнях зазначав, що ОСОБА_3 не подавав до суду першої інстанції доказів понесених витрат (договору із зазначенням суми витрат, рахунків або детального опису наданих послуг). Крім того, додаткова угода № 1 від 14 липня 2025 року та прибутковий касовий ордер № 54, датовані пізніше ніж через місяць після ухвалення рішення судом першої інстанції.
Обґрунтувань поважності причин неподання таких доказів суду до закінчення судових дебатів у справі заява представника ОСОБА_3 адвокатки Левицької-Корчун В. І. не містить. 
Таким чином, апеляційний суд зробив правильний висновок про відмову у задоволенні заяви відповідача про стягнення витрат на правову допомогу, оскільки зміст заяви не містить обґрунтування поважних причин неподання доказів, що підтверджують розмір судових витрат до закінчення судових дебатів у справі. 
Посилання у касаційній скарзі на висновки Верховного Суду щодо застосування частини восьмої статті 141 ЦПК України не спростовує висновків апеляційного суду та не свідчить про наявність підстав для скасування оскаржуваної ухвали.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявників касаційних скарг та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а інші доводи, викладені в касаційних скаргах, не спростовують висновків суду.
Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційних скарг Верховний Суд не встановив.
На думку судової колегії, судові рішення є достатньо мотивованими.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Згідно з положеннями частини другої статті 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача, у разі відмови - на позивача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (частини перша, третя статті 133 ЦПК України).
З огляду на те, що за результатами касаційного перегляду справи, касаційні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Головчук В. А., та ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокатка Левицька-Корчун В. І., залишено без задоволення, тому понесені заявниками витрати зі сплати судового збору за подання касаційних скарг покладаються на останніх.
ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокатка Левицька-Корчун В. І., у відзиві на касаційну скаргу заявив клопотання про стягнення із ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у сумі 10 000,00 грн, заперечень на розмір якої не надійшло.
На обґрунтування заявленої суми судових витрат на професійну правничу допомогу заявником додано: ордер від 02 вересня 2025 року на надання правової допомоги адвокаткою Левицькою-Корчун В. І. на підставі договору про надання правничої допомоги від 10 червня 2024 року № б/н; прибутковий касовий ордер від 02 вересня 2025 року № 61 на суму 10 000,00 грн; додаткову угоду від 10 вересня 2025 року № 2 до договору про надання правничої допомоги від 10 червня 2024 року, відповідно до якої клієнт сплачує адвокату винагороду за підготовку відзиву на касаційну скаргу ОСОБА_1 з урахуванням складності справи та часу, витраченого на його підготовку; докази надсилання відзиву іншим учасникам справи.
Колегія суддів зауважує, що склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Вирішуючи питання щодо витрат на правову допомогу, суд касаційної інстанції виходить з реальності надання адвокатських послуг позивачу під час касаційного перегляду справи, принципів розумності та справедливості.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зазначено, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. 
Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони, тощо. Тобто у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині 4 статті 137 ЦПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям. Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2022 року у справі № 724/318/21 (провадження № 61-19599св21).
Враховуючи характер та обсяг виконаної адвокатом роботи, співмірність витрат зі складністю справи, часом, який необхідний для виконання такої роботи адвокатом (написання відзиву), Верховний Суд дійшов висновку про можливість частково компенсувати за рахунок відповідача витрати на професійну правничу допомогу у зв`язку із касаційним переглядом справи у розмірі 5 000,00 грн.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, а ухвалу та постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційних скарг висновків суду не спростовують.
Керуючись статтями 141, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Головчук Віталій Анатолійович, та ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокатка Левицька-Корчун Вікторія Ігорівна, залишити без задоволення.
Постанову Вінницького апеляційного суду від 10 липня 2025 року залишити без змін.
Ухвалу Вінницького апеляційного суду від 24 липня 2025 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000,00 гривень.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді: І. М. Фаловська
С. О. Карпенко
В. В. Сердюк