УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2026 року
м. Київ

справа № 570/1671/24
провадження № 51-86ск26

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4  на вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 16 червня 2025 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 12 листопада 2025 року щодо

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого,

в с т а н о в и в:

За вироком Рівненського районного суду Рівненської області від 16 червня 2025 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчинені кримінальних правопорушень, передбаченихч. 1 ст. 162; ч. 4 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі ? КК), та засуджено за ч. 1ст. 162 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки; за ч. 4 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців. На підставі ч. 1 ст. 70 КК, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.

Суд визнав  ОСОБА_4 винуватим у тому, що останній 17 січня 2024 року в нічну пору доби, точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, перебуваючи на території огородженого господарства, що за адресою: АДРЕСА_2 , в порушення конституційного права на недоторканність житла та іншого володіння особи, усвідомлюючи протиправність своїх дій, шляхом відкриття дверей, не маючи на те визначених законом підстав та всупереч волі володільця ОСОБА_5 , проник до автомобіля марки «Mitsubishi ASX», реєстраційний номер НОМЕР_1 , звідки таємно викрав речі на загальну суму 1453, 03 грн (дрібна крадіжка), а саме цифровий пристрій (радіоприймач) «SENZ» моделі «SCADBT214», вартістю 539,70 грн, іграшку - модель автомобіля Mersedes-Benz, вартістю 273,33 грн, павербанк марки «SBS» ємністю 10000 mAh, вартістю 640 грн. Такими діями ОСОБА_4 порушив право ОСОБА_5 на недоторканність володіння особи.

Також 17 січня 2024 року близько 03:30 ОСОБА_4 , діючи в умовах воєнного стану, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, умисно, з корисливих мотивів та з метою власного матеріального збагачення, незаконно проник через паркан на територію огородженого господарства, що за адресою: АДРЕСА_3 , де згодом, шляхом відкриття дверей, проник до автомобіля марки «Peugeot 3008», реєстраційний номер НОМЕР_2 , звідки таємно викрав, належні ОСОБА_6 кошти в сумі 5000 грн та відеореєстратор «ASPRING EXPERT 6», вартістю 930 грн, чим завдав потерпілому майнову шкоду в загальному розмірі 5 930 грн.

Рівненський апеляційний суд ухвалою від 12 листопада 2025 року вирок залишив без змін.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі засуджений,вказуючи на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати судові рішення і закрити кримінальне провадження або змінити їх, застосувавши приписи ст. 69 КК і зменшити строк до фактично відбутого чи призначити покарання відповідно до вимог ч. 1 ст. 75 цього Кодексу.

Касатор, зазначає про недопустимість даних протоколу обшуку від 17 квітня 2024 року, оскільки правоохоронці знехтували конституційним правом на недоторканість житла. При цьому акцентує, що оскільки фактичні дані протоколу обшуку є недопустимими, то усі інші докази вилучені під час його проведення також є недопустимими і не можуть братись судом до уваги.

Крім того, посилається на недоведення його вини поза розумним сумнівом, стверджуючи про те, що експертизою № СЕ-19/118-24/1666-ФП не ідентифіковано його обличчя, а вказано лише про схожість одягу масового виробництва. 

На думку засудженого у суду наявні підстави для застосування приписів ст. 69 КК чи призначення покарання відповідно до вимог ч. 1 ст. 75 цього Кодексу.

Мотиви Суду

Перевіривши відповідність касаційної скарги вимогам закону, викладені у ній доводи та копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу (ч. 1 ст. 433 КПК).

Як регламентовано ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як вбачається з вироку суду першої інстанції суд, мотивуючи висновок про винуватість  ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 162; ч. 4 ст. 185 КК, послався на докази, що зібрані у встановленому законом порядку, досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписів ст. 94 КПК.

Додержуючись положень ст. 94 КПК, суд під час прийняття процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінив кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів ? із точки зору достатності та взаємозв`язку, на підставі чого дійшов правильного висновку про доведеність винуватості  ОСОБА_4  у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 162; ч. 4 ст. 185 КК.

З ухвали апеляційного суду видно, що наведені в касаційній скарзі доводи за змістом майже аналогічні доводам, викладених в апеляційній скарзі його захисника, які були предметом ретельної перевірки під час розгляду справи судом апеляційної інстанції. Залишаючи апеляційні скарги сторони захисту без задоволення, а вирок стосовно  ОСОБА_4 без змін, апеляційний суд навів у своїй ухвалі докладні мотиви прийнятого рішення, зазначивши при цьому, що висновок суду першої інстанції про винуватість  ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, є обґрунтованим та підтверджується сукупністю досліджених судом доказів, що узгоджуються між собою, судом надано правильну кваліфікацію діям останнього саме за ч. 1 ст. 162; ч. 4 ст. 185 КК. 

Зокрема, місцевий та апеляційний суди взяли до уваги, що ухвалою слідчого судді від 25 січня 2024 року, задоволено клопотання слідчого та надано дозвіл на проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_4 з метою відшукання та вилучення переліку речей.

Зі змісту цієї ухвали убачається, що слідча суддя, врахувавши, що огляд місця події, допит потерпілого, допит свідка, пред`явлення особи для впізнання за фотознімками та обшук квартири, де проживає ОСОБА_4 , відбулися безпосередньо після отримання інформації про вчинення кримінального правопорушення, проводились у стислий проміжок часу один від одного, а також те, що ОСОБА_4 було фактично затримано за тією ж адресою, за якою відбувався обшук, дійшла обґрунтованого висновку про підтвердження наявності невідкладного випадку, пов`язаного із безпосереднім переслідуванням особи, яка підозрюється у вчинені кримінального правопорушення.

Крім того, як вірно вказав апеляційний суд, зазначення у цій ухвалі про строк її дії, жодним чином не впливає на законність цього процесуального рішення.

З указаними висновками колегія суддів Верховного Суду погоджується.

Колегія суддів Верховного Суду вважає безпідставними доводи засудженого щодо недоведення поза розумним сумнівом його вини, оскільки висновок про винуватість ґрунтується на сукупності досліджених доказів, у тому числі фактичних даних, що містяться у протоколах огляду предметів та відеофайлів, висновках експертиз, зокрема від 27 лютого 2024 року № СЕ-19/118-24-ТР (зазначено, що сліди низу взуття на місцях кримінальних правопорушень, залишені тим же типом підошви взуття, що і кросівки на праву ногу, вилученої 17 січня 2024 року у ОСОБА_4 ) та від 13 лютого 2024 року № СЕ-19/118-24/1666-ФП (зазначено, що на відеозаписі відображено особу і виділяються наступні ознаки щодо штанів та куртки, які співпадають з ознаками штанів та куртки, що надані на дослідження) та показаннях свідків, зокрема ОСОБА_7 , яка в ніч події працювала на касі АЗС, куди близько 04:00 ранку зайшов чоловік, в якому вона впізнала засудженого ОСОБА_4 і зазначила у чому він був одягнений. 

Разом із тим посилання засудженого на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості злочину та особі засудженого через суворість і на неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність є безпідставними.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 75 КК у разі, якщо суд, крім випадків передбачених цією статтею, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від його відбування з випробуванням.

Положеннями ст. 50 ККвизначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст. 65 ККзагальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м'якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Зі змісту скарги убачається, що ОСОБА_4 , крім іншого, порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винуватого, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Як убачається з копій судових рішень, суд першої інстанції під час призначення покарання  ОСОБА_4 , дотримуючись наведених вимог кримінального закону, врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, обставини їх вчинення, особу винного, якийраніше неодноразово судимий, в тому числі за тяжкі корисливі злочини проти власності, вчинив нові кримінальні правопорушення через не надто тривалий (до 2 років) термін після звільнення за відбуттям попереднього покарання у виді позбавлення волі, та під час застосованого до нього запобіжного заходу в межах іншого кримінального провадження (перебуваючи під заставою), його характеристику, стан здоров`я, те, що на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Зважив суд і на відсутність обставин, що пом`якшують покарання та обставину, яка обтяжує покарання: рецидив злочинів.

Урахувавши всі обставини, які за законом мають правове значення, суд дійшов обґрунтованого висновку про неможливість виправлення винного без реального відбування призначеного покарання.

Взявши до уваги наведене, місцевий суд обґрунтовано дійшов висновку про можливість виправлення  ОСОБА_4 лише за умов його ізоляції від суспільства.

Доводи в касаційній скарзі є майже аналогічними за змістом доводам, наведеними стороною захистув апеляційних скаргах, і вже були предметом дослідження суду апеляційної інстанції, який належним чином їх перевірив та обґрунтовано відмовив у задоволенні, навівши в ухвалі відповідно до ст. 419 КПК докладні мотиви свого рішення про неможливість застосування положень статей 69 і 75 КК. Так, враховано відсутність обставин, які пом`якшують покарання та наявність обставини, яка обтяжує покарання - рецидив злочинів. Крім того, суд взяв до уваги ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, а також дані про особу винного, зокрема те, що він раніше неодноразово судимий, в тому числі, за вчинення тяжких корисливих злочинів проти власності.

Апеляційний суд, переглянувши справу в апеляційному порядку, обґрунтовано залишив вирок місцевого суду без змін, зазначивши в ухвалі підстави прийняття такого рішення.

Колегія суддів вважає, що ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК, і погоджується з наведеними у ній висновками про законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції.

Підстав для призначення більш м`якого покарання чи звільнення засудженого від призначеного покарання з випробуванням Верховний Суд не вбачає та звертає увагу, що і скаржник не вказує їх у касаційній скарзі.

Як передбачено ч. 2 ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 цього Кодексу суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_4  на вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 16 червня 2025 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 12 листопада 2025 року щодо нього.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3