ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2025 року 
м. Київ

cправа №  910/3027/24 (910/1429/23) 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Васьковського О. В. - головуючого, Жукова С.   В., Погребняка В. Я.,

за участі секретаря судового засідання Аліференко Т. В.
розглянув касаційну скаргу          Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Інвестохіллс Веста" 
на рішення Господарського суду міста Києва (суддя Чеберяк П.   П.)   від   31.03.2025
та постанову Північного апеляційного господарського суду (головуючий - Остапенко О.   М., судді: Сотніков С.   В., Отрюх Б. В.) від 11.09.2025 
за позовом          Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Інвестохіллс Веста"
до                    Міністерства юстиції України
за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача розпорядника майна Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Інвестохіллс Веста" арбітражного керуючого Лозовського Володимира Миколайовича 
за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача:           1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Гансо Компані", 
2) приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бойка Олега Володимировича 
про визнання протиправним та скасування наказу 
в межах справи за заявою ОСОБА_1 
про визнання банкрутом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Інвестохіллс Веста". 

Учасники справи:
представник позивача - Афанас`єва Ж. Л., адвокат;
представник відповідача - Рєпкін Н. І., в порядку самопредставництва;
представник третьої особи 1 - не з`явився;
представник третьої особи 2 - Слуцька Н. С., адвокат;
представник третьої особи 3 - не з`явився.

1.          Короткий зміст вимог
1.1.          26.01.2023 Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Інвестохіллс Веста" (далі - Позивач) подало позов про визнання протиправним та скасування Наказу Міністерства юстиції України (далі - Відповідач) від 07.11.2022 № 4975/5 (далі - Наказ), виданого на підставі висновку від 25.10.2022 Центральної колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг та рішень, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції про відмову в задоволенні скарги Позивача.
1.2.          Позов обґрунтований безпідставною та необґрунтованою відмовою Відповідача згідно з Наказом у задоволенні скарги Позивача на дії (рішення) приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бойка Олега Володимировича (далі - Третя особа 3), який, в свою чергу, незаконно, всупереч судовій забороні на вчинення реєстраційних дій (у вигляді арешту) щодо належного Позивачу нерухомого майна (майнового комплексу), ухвалив рішення про реєстрацію права власності на це майно за іншим власником, Товариством з обмеженою відповідальністю "Гансо Компані" (далі - Третя особа 2), а також про припинення обтяження цього майна, тоді як у вирішенні скарги на вчинені раніше аналогічні дії (рішення) іншого приватного виконавця, який вчиняв державну реєстрацію переходу права власності на зазначене нерухому майно від   Третьої особи 2 до Позивача, Відповідач дійшов іншого висновку, а саме що наявність арештів нерухомого майна перешкоджає відповідним реєстраційним діям. 
1.3.          01.04.2024 Господарський суд міста Києва ухвалив відкрити за заявою ОСОБА_1 провадження у справі про банкрутство Позивача (Боржник) за правилами Кодексу України з процедур банкрутство (далі - КузПБ), ввести процедуру розпорядження майном Боржника та призначити розпорядником майна арбітражного керуючого Лозовського Володимира Миколайовича тощо.

2.          Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
2.1.          31.03.2025 Господарський суд міста Києва постановив рішення (залишене без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 11.09.2025) про відмову у задоволенні позову.
2.2.          Судові рішення мотивовані відсутністю підстав для скасування Наказу, оскільки наявність записів про арешти нерухомого майна, зареєстрованого на підставі ухвал суду не перешкоджало державній реєстрації припинення права власності Позивача, припинення записів про іпотеку та заборону, а також наступній державній реєстрації за Третьою особою 2 права власності на нерухоме майно (майновий комплекс), про право на яке стверджує Позивач, оскільки заперечувані Позивачем рішення нотаріуса, а саме державна реєстрація прав Третьої особи 2 на нерухоме майно була здійснена на підставі рішення суду, що набрало законної сили. 

3.          Встановлені судами обставини
3.1.          Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 06.07.2022 у справі №   461/3310/22 було накладено арешт на майно Позивача у кримінальному провадженні № 2202000000000363 від 22.10.2021, в тому числі, на майновий комплекс, загальною площею 28 223,10 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Будіндустрії, 6, реєстраційний номер майна 1552597580000.
Цією ухвалою Галицького районного суду м. Львова заборонено будь яким реєстраторам органів державної реєстрації, приватним та державним нотаріусам, вчиняти будь-які дії, пов`язані із проведенням державної реєстрації (перереєстрації, поділу, виділу, тощо) права власності на зазначене нерухоме майно окрім як за заявами правоохоронних органів, Національного агентства України з питань, виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, а також на виконання договорів управління укладеними з Національним агентством України з питань, виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів. 
3.2.          Наявні записи про арешти нерухомого майна, що розташоване в м. Київ, вул. Будіндустрії, буд. 6, а саме: від 16.07.2020 №   38331589, зареєстрованого на підставі ухвали Подільського районного суду міста Києва від 09.07.2020 у справі № 758/7480/20, від 11.06.2019 № 31953361, зареєстрованого на підставі ухвали Печерського районного суду міста Києва від 30.05.2019 у справі № 757/27183/19-к, від 09.12.2020 № 47895996, зареєстрованого на підставі ухвали Печерського районного суду міста Києва від 04.12.2020 у справі № 757/52856/20-к, від 20.07.2022 № 47899218, зареєстрованого на підставі ухвали Галицького районного суду м. Львова від 06.07.2022 у справі № 461/3310/22, від 22.10.2020 № 47884399, зареєстрованого на підставі ухвали Господарського суду міста Києва від 12.10.2020 у справі № 910/15365/20.
3.3.          05.10.2020 державний реєстратор прав на нерухоме майно приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Юдін Максим Анатолійович прийняв рішення № 54423577 про державну реєстрацію за Позивачем права власності на майновий комплекс з реєстраційним номером 1552597580000, що розташований в м. Київ, вул. Будіндустрії, буд. 6, номер запису про право власності/довірчої власності: 38517647. 
Державний реєстратор вніс запис про іпотеку 38516374 (індексний номер рішення про державну реєстрації прав та їх обтяжень 54421899 від 05.10.2020 прийняте приватним нотаріусом Юдіним М. А.).
3.4.          Рішенням № 54422313 від 05.10.2020 державний реєстратор прав на нерухоме майно приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Юдін Максим Анатолійович провів державну реєстрацію обтяження, заборону на нерухоме майно на майновий комплекс з реєстраційним номером 1552597580000, що розташований в м. Київ, вул. Будіндустрії, буд. 6, номер запис про обтяження: 38516467. 
3.5.          Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 20.09.2022 Позивачу стало відомо, що майновий комплекс, загальною площею 28 223,10 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Будіндустрії, 6, реєстраційний номер майна 1552597580000 був перереєстрований за Товариством з обмеженою відповідальністю "Гансо Компані" (Третя особа 2). 
19.09.2022 припинено запис про іпотеку та обтяження. Вказані реєстраційні дії були проведені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойком Олегом Володимировичем (Третя особа 3). 
3.6.           Позивач звернувся зі скаргою до Колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції.
Згідно з відомостями з Державного реєстру прав оскаржуваними рішеннями державного реєстратора, а саме від 19.09.2022 №№ 64853581, 64854022, 64853982, прийняті приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойком Олегом Володимировичем щодо майнового комплексу, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Будіндустрії, буд. 6, припинено запис про право власності Позивача та записи про заборону та іпотеку за №№   38680926, 38680941, а також зареєстровано право власності за Третьою особою 2 на майновий комплекс на підставі рішення Господарського суду міста Києва від 23.11.2021 та постанови Північного апеляційного господарського суду від 21.06.2022 у справі № 910/9669/21.
25.10.2022 Центральна Колегія Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції, розглянувши скаргу Позивача від 29.09.2022, зареєстровану в Міністерстві юстиції України 30.09.2022 за №   СК-2597-22 на рішення від 19.09.2022 №№ 64853581, 64854022, 64853982, прийняті приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойком Олегом Володимировичем щодо майнового комплексу, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Будіндустрії, буд. 6 з вимогою анулювати доступ приватному нотаріусу Бойку О.В. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, рекомендувала відмовити у задоволенні скарги Позивача від 29.09.2022, оскільки рішення від 19.09.2022 № 64853581, № 64854022, № 64853982 прийняті приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойком Олегом Володимировичем, відповідають законодавству у сфері державної реєстрації прав.
3.7.          Наказом Міністерства юстиції України № 4975/5 від 07.11.2022, що виданий на підставі висновку від 25.10.2022 Колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг та рішень, дії або бездіяльності державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації територіальних органів Міністерства юстиції, відмовлено в задоволенні скарги Позивача. 

4.          Короткий зміст вимог касаційної скарги
4.1.          16.10.2025 Позивач подав касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від   11.09.2025 та рішення Господарського суду міста Києва від 31.03.2025 і прийняти нове рішення, яким задовольнити позов і скасувати Наказ.

5.          Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
5.1.          Згідно з аргументами в касаційній скарзі підставою для касаційного оскарження судових рішень у цій справі є положення пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України, оскільки суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми частини першої статті 111 Кримінального кодексу України (державна зрада), частини шостої статті 9, статей 170, 174 Кримінального процесуального кодексу України у поєднанні з приписами пункту 6 частини першої, частини другої статті 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", оскільки суди не врахували та не надали оцінки специфіці правової природи ухвали слідчого судді, якою у спірних правовідносинах було встановлено обмеження на вчинення реєстраційних дій щодо майна Позивача, та помилково надали пріоритет господарському судовому рішенню, яке між тим не скасовувало дію забезпечувального заходу у кримінальному провадженні, так як зміст та обов`язковість ухвали слідчого судді про арешт майна / заборону вчинення реєстраційних дій передбачають пріоритет норм кримінального процесуального права перед нормами інших законів у разі колізії, у зв`язку з чим господарське рішення не може нівелювати ухвалу в межах кримінальної справи, тоді як відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування наведених норм права у спірних правовідносинах.
Також скаржник вказав, що суди попередніх інстанцій не застосували статтю 37 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", оскільки Міністерство юстиції України розглядає скарги лише у межах питань, пов`язаних із порушенням реєстраційної процедури, але не має повноважень вирішувати спір про право чи оцінювати законність правочинів, тоді як оскаржуваний Наказ фактично змінив належність майна, що є втручанням у цивільно-правові відносини та перевищенням меж адміністративної компетенції Відповідача.

6.          Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
6.1.          Аргументи Третьої особи 2 (Товариства з обмеженою відповідальністю "Гансо Компані") у відзиві на касаційну скаргу, у яких ця особа заперечує аргументи в касаційній скарзі з підстав, що загалом аналогічні мотивами в оскаржуваних судових рішеннях, зводяться до:
-          помилці скаржника щодо норми, яка була застосована судами під час ухвалення оскаржуваних судових рішень, оскільки скаржник просить сформулювати висновок щодо застосування пункту 6 частини першої та частини другої статті 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (за наявності обтяжень державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав), тоді як суди застосували пункт 1 частини четвертої статті 24 цього Закону (відмова в державній реєстрації прав з підстави, зазначеної у пункті 6 частини першої цієї статті, не застосовується у разі державної реєстрації права власності на підставі рішення суду щодо витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння);
-          наявності вже сформованої судової практиці у застосуванні пункту 6 частини першої та частини другої статті 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", зокрема згідно з висновками Верховного Суду у постановах від 15.08.2018 у справі №   922/2998/16, від 15.03.2018 у справі № 910/4997/17, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2021 у справі №   346/1305/19 (провадження № 14-181цс20).
-          відсутності порушених прав Позивача у спірних правовідносинах.
6.2.          Аргументи Відповідача у відзиві на касаційну скаргу, у яких ця особа заперечує аргументи в касаційній скарзі з підстав, що загалом аналогічні мотивами в оскаржуваних судових рішеннях, зводяться до:
-          винесення Відповідачем Наказу у межах власної компетенції, оскільки Відповідач перевірив лише правильність вчинених реєстраційних дій;
-          відповідності закону вчинених нотаріусом дій з реєстрації права;
-          необхідності врахування висновків Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03.09.2025 у справі № 910/2546/22, відповідно до яких у спорах про скасування наказу, прийнятого за результатами розгляду скарг у сфері державної реєстрації, Мін`юст не може бути єдиним відповідачем, а у позові, пред`явленому до неналежного відповідача слід відмовити.

7.          Позиція Верховного Суду та висновки щодо застосування норм права
Щодо захисту права на майно шляхом оскарження наказу Міністерства юстиції України за результатом оскарження дій державного реєстратора
7.1.          Предметом спору став Наказ Відповідача, згідно з яким Позивачу було відмовлено у задоволенні скарги на реєстраційні дії державного реєстратора (Третьої особи 3) щодо реєстрації за іншим власником, Третьою особою 2, права власності на належне Позивачу (зареєстроване за ним) нерухоме майно.
7.2.          Щодо наведеного способу захисту прав на майно Суд зазначає про таке.
За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
7.3.          За усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Схожі висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23) та від 16.11.2022 у справі № 911/3135/20 (підпункт 8.47).
Крім того, за висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в пункті 58 постанови від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц, пункті 23 постанови від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 та підпункті 8.49 постанови від 16.11.2022 у справі № 911/3135/20, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду.
7.4.          Відповідно до принципу диспозитивності господарського судочинства, закріпленого у статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Диспозитивність - це один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. 
7.5.          Разом із цим надміру формалізований підхід до заявлених позовних вимог суперечить завданню господарського судочинства, яким відповідно до частини першої статті 2 ГПК України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
7.6.          Якщо позивач заявляє вимогу, яка за належної інтерпретації може ефективно захистити його порушене право, суди не повинні відмовляти в її задоволенні виключно з формальних міркувань, оскільки це призведе до необхідності повторного звернення позивача до суду за захистом його прав (які за наведених умов могли бути ефективно захищені), що не відповідатиме принципам верховенства права та процесуальної економії (див. mutatis mutandis висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в пунктах 117, 118 постанови від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20), у підпунктах 8.42- 8.45 постанови від 10.04.2024 у справі № 496/1059/18).
7.7.          У кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату хоче досягнути позивач унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 14 ГПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 13 ГПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2021 у справі №   9901/172/20 (пункти 1, 80, 81, 83), від 01.07.2021 у справі №   9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26.10.2021 у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 01.02.2022 у справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22.09.2022 у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36), від 20.06.2023 у   справі № 633/408/18 (підпункт 11.12) та від 04.07.2023 у справі № 233/4365/18 (пункт 31)). 
7.8.          За загальним правилом речово-правові способи захисту прав особи застосовуються тоді, коли сторони не пов`язані зобов`язальними відносинами [див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2024 у справі № 496/1059/18 (пункт 8.20) та від 21.12.2022 у справі №   914/2350/18(914/608/20) (пункт 109)].
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що, ураховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, як правило, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (див., зокрема, постанови від 20.06.2023 у справі № 362/2707/19 та від 08.11.2023 у справі № 607/15052/16-ц (підпункт 9.9)).
Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (частина перша статті 317 ЦК України) незалежно від того, є він фактичним володільцем майна чи ні. Тому власник не втрачає права володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває права володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Натомість право володіння, якщо воно існує, неправомірним (незаконним) бути не може [див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункти 65-67); від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17 (пункт 92), від 20.06.2023 у справі № 362/2707/19].
7.9.          Згідно з приписами пункту 1 частини сьомої статті 37 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у разі задоволення скарги на рішення, дії або бездіяльність у сфері державної реєстрації прав або підтвердження факту використання ідентифікаторів доступу державного реєстратора до Державного реєстру прав іншими особами Міністерство юстиції України, його територіальні органи приймають рішення про визнання прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання рішення державного реєстратора (про державну реєстрацію прав, про зупинення державної реєстрації прав, про залишення заяви без руху або про відмову в державній реєстрації прав), анулювання рішення територіального органу Міністерства юстиції України.
При цьому чинний абзац третій частини третьої статті 26 цього Закону містить вказівку на те, що в разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, відповідні права повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Мін`юсту, прийнятого відповідно до пункту 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Мін`юсту. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Реєстрі, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.
7.10.           Отже, якщо суд дійшов висновку, що речове право позивача було порушене та підлягає поновленню зі скасуванням рішення Мін`юсту, прийнятого згідно з пунктом 1 частини сьомої статті 37 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", посадова особа Мін`юсту на підставі судового рішення повинна повернути таке право позивача у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації на користь позивача змін чи набуття зазначеного речового права.
7.11.           У зв`язку з викладеним та виходячи з мети позову про скасування Наказу у цій справі з подальшими змінами як такого (що мав наслідком скасування реєстрації за Третьою особою 2 речових прав), а також наведених у позові обґрунтувань, заявлену Позивачем вимогу слід інтерпретувати як спрямовану на введення його у володіння шляхом державної реєстрації відповідного речового права. 
У цьому висновку Суд звертається до висновків Великої Палати Верховного Суду, сформульованих в пунктах 9.47, 9.48 постанови від 03.09.2025 у справі № 910/2546/22 (провадження № 12-43гс24) з посиланням на власні висновки, викладені у підпункті 8.47 постанови від 10.04.2024 у справі №   496/1059/18,підпункті 11.13 постанови від 20.06.2023 у справі №   633/408/18 та пункті 36 постанови від 04.07.2023 у справі № 233/4365/18).
7.12.           Натомість, Суд, звертаючись до висновків Великої Палати Верховного Суду, сформульованих у цій же постанові від 03.09.2025 у справі № 910/2546/22 (провадження № 12-43гс24) (пункти 9.21-9.27) з посиланням на висновки Великої Палати Верховного Суду у постановах від 29.05.2019 у справі №   826/9341/17, від 19.06.2019 у справі № 802/385/18-а, від 18.09.2019 у справі № 810/3711/18, у пунктах 36, 37 постанови від 04.02.2020 у справі №   910/7781/19, постановах від 12.02.2020 у справі № 1840/3241/18 та від   17.02.2021 у справі № 821/669/17, від 27.11.2019 у справі № 815/1915/18, також зазначає, що:
-          оскільки спір у цій справі виник щодо речових прав на нерухоме майно, у скарзі Позивача на реєстраційні дії щодо якого відмовив Відповідач згідно з оскаржуваним Наказом, а сторонами цього спору з одного боку є Позивач, який посилається на належне йому право власності на таке нерухоме майно, безпідставну реєстрацію такого права за Третьою особою 2, у зв`язку з чим ініціював скасування цього права Третьої особи 2 шляхом звернення до Відповідача зі скаргою на дії відповідного реєстратора, а з іншого - Третя особа 2, за якою відповідне право на спірне нерухоме майно зареєстровано внаслідок вчинення оскаржуваних Позивачем до Відповідача реєстраційних дій;
-           то, беручи до уваги, що у цьому спорі вирішуватиметься юридична доля майнових прав та інтересів Третьої особи 2, а також виходячи з правової природи спірних відносин, саме до цієї особи мають бути звернуті матеріально-правові вимоги Позивача, який здатний ефективно захистити порушене, на його думку, право власності на нерухоме майно (пункти 7.10, 7.11);
-          а Мін`юст (Відповідач) не може бути єдиним відповідачем у цьому випадку незалежно від доводів та підстав позову, оскільки з ним у Позивача відсутній спір про речові права на нерухоме майно.
7.13.           Водночас, за принципом диспозитивності визначення відповідачів, предмета і підстав позову є правом позивача, що випливає з приписів статті 14, частини першої статті 48, статті 162 ГПК України, натомість установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язок суду, який той виконує під час розгляду справи, навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (тобто ex officio), та має ґрунтуватися передусім на аналізі природи спірних правовідносин і позовних вимог (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постановах від 17.04.2018 у справі №   523/9076/16-ц (пункт 41) та від 05.07.2023 у справі № 910/15792/20 (підпункт 8.9)).
7.14.           Між тим Позивач не скористався у цій справі правом залучити Третю особу 2 співвідповідачем відповідно до статті 48 ГПК України.
Тоді як за усталеними висновками Верховного Суду, звернення з позовом до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в позові (див. постанови від 05.07.2023 у справі № 910/15792/20 (підпункт 8.18) та від   18.12.2024 у справі № 907/825/22, пункт 103). 
Тобто, установивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та немає визначених процесуальним законом підстав для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача: постанови від 03.04.2024 у справі № 917/1212/21 (пункт 189), від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20) (пункт 148) та від 14.12.2021 у справі № 147/66/17 (пункт 153).
7.15.           У зв`язку з викладеним, враховуючи, що Мін`юст (Відповідач) не може бути єдиним відповідачем у цьому спорі незалежно від доводів та підстав позову, а також через відсутність визначених процесуальним законом підстав для залучення Третьої особи 1 співвідповідачем (пункт 7.13), тому у позові у спірних правовідносинах у цій справі слід відмовити з наведених підстав.
Дійшовши цього висновку, є неналежними мотиви для відмови у задоволенні позову у цій справі, що  були наведені судами в оскаржуваних рішеннях, тому Суд не оцінює аргументи скаржника із запереченням таких мотивів та висновків (пункт 5.1) (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пункті 105 постанови від 18.12.2024 у справі № 907/825/22); однак, з мотивів, викладених в цій постанові, погоджується з правильними по суті висновками судів в оскаржуваних судових рішеннях про відмову в позові. 
7.16.           У зв`язку із викладеним, попри наведені процесуальні порушення, допущені судами першої і апеляційної інстанцій під час вирішення ними по суті спору у цій справі, Суд дійшов висновку, що оскаржувані постанова суду апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову є правильними по суті, тому з урахуванням положень пункту 1 частини першої статті 308 та статті 309 ГПК України підлягають залишенню без змін з мотивів, викладених у цій постанові, а подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення.
7.17.           Дійшовши висновку про відмову у задоволенні касаційної скарги та залишення без змін оскаржуваних судових рішень, витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 129, 300, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Суд
П О С Т А Н О В И В :
1.          Касаційну скаргу Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Інвестохіллс Веста" залишити без задоволення.
2.          Постанову Північного апеляційного господарського суду від 11.09.2025 та рішення Господарського суду міста Києва від 31.03.2025 у справі   №   910/3027/24 (910/1429/23) залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя                                                            О. В. Васьковський
Судді                                                                                С.   В. Жуков
                                                                                          В. Я. Погребняк