ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 лютого 2026 року
м. Київ
справа № 574/666/21
провадження № 51-3610 км 25
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд) у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
прокурора ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 на вирок Сумського апеляційного суду від 25 серпня 2025 року щодо 
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Слобода Буринського району Сумської області, жителя АДРЕСА_1 
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
1. За вироком Буринського районного суду Сумської області від 25 квітня 2024 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 2 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені пунктами 1, 2 ч. 1 та п. 2 ч. 3 ст. 76 КК.
2. Ухвалено стягнути із ОСОБА_6 на користь: 
- фінансового управління Конотопської міської ради Сумської області витрати на стаціонарне лікування потерпілої - 20 099,73 грн;
- ОСОБА_8 на відшкодування моральної шкоди 100 000 грн.
3. Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.
4. Сумський апеляційний суд 25 серпня 2025 року скасував вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 у частині звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі статей 75, 76 КК, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, та ухвалив новий вирок, яким ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК призначив покарання із застосуванням ст. 69 КК у виді обмеження волі на строк 2 роки із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки. В іншій частині вирок місцевого суду залишено без змін.
5. ОСОБА_6 визнано винуватим у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило тяжкі тілесні ушкодження потерпілій ОСОБА_9 за детально наведених у вироку обставин.
6. Як установив суд, 10 серпня 2021 року близько 16:30 год. ОСОБА_6 , керуючи належним йому автомобілем марки ВАЗ 21103 державний номерний знак НОМЕР_1 та рухаючись по проїзній частині вул. Першотравневої у м. Буринь Сумської області в напрямку до центру міста, в районі примикання другорядної дороги на вул. Сухинівська, в порушення п. 12.4 Правил дорожнього руху, яким передбачено, що у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється зі швидкістю не більше 50 км/год., не вибрав безпечної швидкості руху та здійснив наїзд на велосипедистку ОСОБА_9 , 1958 року народження, яка рухалася на велосипеді у зустрічному напрямку та здійснила маневр повороту на вул. Сухинівська у м. Буринь та в порушення вимог пунктів 10.1 та 16.13 Правил дорожнього руху, без попередження змінила напрямок свого руху, повернувши ліворуч, не переконавшись при цьому, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху та не надав дорогу зустрічному транспортному засобу під керуванням ОСОБА_6 .
7. Унаслідок порушення ОСОБА_6 вимог п. 12.4 Правил дорожнього руху, що призвело до вказаної дорожньо-транспортної пригоди, ОСОБА_9 було завдано легкі, середні та тяжкі тілесні ушкодження.
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
8. У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі винного, внаслідок суворості, порушує питання про скасування вироку апеляційного суду та призначення нового розгляду у суді апеляційної інстанції.
9. На обґрунтування свого прохання зазначає, що ОСОБА_6 частково відшкодував заподіяну шкоду (98 000 грн) та в подальшому зобов`язується відшкодувати залишок збитків, після вчинення дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_6 надав невідкладну медичну допомогу потерпілій, що, на думку захисту, свідчить про намагання зарадити вчиненому.
10. Стверджує, що апеляційний суд не обґрунтував свої висновки про відсутність обставини, яка пом`якшує покарання - щире каяття, та, скасувавши вирок місцевого суду в частині звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням та змінивши вид призначеного покарання, вийшов за межі поданої прокурором апеляційної скарги.
11. Заперечень на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходило.
Позиції учасників судового провадження
12. Засуджений та його захисник підтримали подану касаційну скаргу. Прокурор заперечувала щодо її задоволення.
Мотиви Суду
13. Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла таких висновків.
14. Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
15. Висновки суду про доведеність винуватості  ОСОБА_6 та правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі не оскаржуються.
16. Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
17. Статтею 370 КПК передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
18. За змістом ст. 50 КК покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
19. Згідно зі ст. 65 КК суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Частиною другою цієї статті передбачено, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
20. Частиною 1 ст. 75 КК передбачено, що якщо суд, крім випадків визначених цією частиною статті, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
21. Статтею 69 КК передбачено, що суд, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків, передбачених цією статтею, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. 
22. Отже законодавцем надано судам дискреційні повноваження у визначенні міри покарання та звільнення винного від його відбування. Однак, діючи в межах наданої законом дискреції, суд має навести правові підстави та переконливі мотиви для постановленого ним рішення.
23. Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання, тощо.
24. Переглядаючи вирок місцевого суду, апеляційний суд дотримався вищевказаних положень кримінального процесуального закону.
25. Як убачається з матеріалів кримінального провадження, вироком місцевого суду від 25 квітня 2024 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки та звільнено від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК із встановленням іспитового строку тривалістю 2 роки та покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу.
26. Прокурор, не погодившись із вироком місцевого суду щодо  ОСОБА_6 , оскаржив його в апеляційному порядку з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого внаслідок м`якості та просив ухвалити новий вирок.
27. Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги прокурора, дійшов висновку про те, що місцевим судом допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме неправильне застосування ст. 75 КК. З огляду на допущене судом першої інстанції порушення, апеляційний суд скасував вирок місцевого суду в частині звільнення від відбування покарання з випробуванням та ухвалив у цій частині новий вирок, яким призначив ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст. 69 КК, що належить відбувати реально.
28. Мотивуючи своє рішення, апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції не обґрунтовував та не зазначив, які саме обставини свідчать про можливість виправлення ОСОБА_6 без відбування покарання, не врахував ступінь тяжкості та характер вчиненого кримінального правопорушення, яке хоч і є необережним, але полягає в грубому порушенні Правил дорожнього руху, внаслідок чого потерпіла ОСОБА_9 отримала тяжкі тілесні ушкодження; позицію ОСОБА_8 (сина ОСОБА_9 ), який був визнаний потерпілим у провадженні та повідомив, що його матір довгий час лікувалася, проте ОСОБА_6 із ним зв`язався лише через два місяці після дорожньо-транспортної пригоди, запропонував допомогу, але коли дізнався вартість лікування ОСОБА_9 , сказав, що не має таких коштів, пізніше вони домовились про відшкодування коштів у розмірі 180 000 грн, проте ОСОБА_6 привіз меншу суму, потерпілий її не взяв, оскільки обвинувачений хотів щоб більше до нього не було претензій. 
29. Також апеляційний суд вказав, що суд першої інстанції безпідставно визнав обставиною, яка пом`якшує покарання, - щире каяття, при цьому обґрунтовано послався на практику суду касаційної інстанції, відповідно до якої розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль із приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Така позиція узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 10 липня 2024 року, 02 липня 2025 року у справах №№ 506/176/21, 759/20101/23 відповідно.
30. Разом із тим, апеляційний суд, урахувавши, що ОСОБА_6 визнав вину в повному обсязі, активно сприяв розкриттю злочину, дані про особу винного, який раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, позитивно характеризується за місцем проживання, одружений, має малолітню дитину, наявність обставин, які пом`якшують покарання, та відсутність обставин, які його обтяжують, взявши до уваги також те, що до матеріалів провадження долучено копію платіжного документу про перерахування на користь потерпілого ОСОБА_8 коштів у розмірі 98 000 грн, дійшов висновку про можливість застосування до ОСОБА_6 положень ст. 69 КК.
31. Призначене покарання є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів. Воно відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним статтями 50, 65 КК.
32. Обставини, на які посилається захисник у касаційній скарзі, вже були враховані судом апеляційної інстанції при призначенні покарання ОСОБА_6 із застосуванням положень ст. 69 КК.
33. Посилання захисника ОСОБА_5 на те, що суд апеляційної інстанції призначивши ОСОБА_6 покарання у виді обмеження волі, вийшов за межі поданої прокурором апеляційної скарги не узгоджуються з вимогами кримінального та кримінального процесуальними законів.
34. Статтею 51 КК закріплена система покарань, тобто встановлений кримінальним законом обов`язковий для суду перелік покарань, що розташовані за ступенем їх тяжкості - від менш суворих до більш суворих. Так, відповідно ч. 1 ст. 51 КК покарання у виді обмеження волі менш суворе, ніж покарання у виді позбавлення волі.
35. Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Частиною 2 цієї статті визначено, що суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.
36. Як уже зазначалося, прокурор, не погодившись із вироком місцевого суду, подав апеляційну скаргу в якій порушив питання про скасування вироку місцевого суду щодо ОСОБА_6 та просив ухвалити новий вирок, яким вважати ОСОБА_6 засудженим за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки. Таким чином, прокурор порушував питання про погіршення становища ОСОБА_6 . 
37. Апеляційний суд, частково задовольнив апеляційну скаргу прокурора та, застосувавши при призначенні покарання ОСОБА_6 положення ст. 69 КК, дійшов висновку про призначення йому основного покарання у виді обмеження волі, що відповідно до ст. 51 КК є менш суворим ніж те, про яке просив прокурор у апеляційній скарзі.
38. З урахуванням наведеного, доводи касаційної скарги захисника і в цій частині є безпідставними.
39. Вирок суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 370, 420 КПК. 
40. Враховуючи, що закон України про кримінальну відповідальність застосовано правильно, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, касаційну скаргу захисника слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 Кримінального процесуального кодексу України, Суд
ухвалив:
Вирок Сумського апеляційного суду від 25 серпня 2025 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 - без задоволення.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1   ОСОБА_2  ОСОБА_3