ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2025 року 
м. Київ

cправа №  922/619/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Власова Ю. Л. (головуючого), Булгакової І. В., Малашенкової Т. М.,

за участю секретаря судового засідання Бутенка А. О., 
представників учасників справи:
позивача - Шпіньової О. М.,
відповідача - Кузнецова В. О., Вінокурової Р. О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні 
касаційну скаргу ОСОБА_4
на рішення Господарського суду Харківської області від 09 липня 2025 року, додаткове рішення від 22 липня 2025 року (суддя Присяжнюк О. О.)
та постанову Східного апеляційного господарського суду від 08 вересня 2025 року (колегія суддів: Попков Д. О., Стойка О. В., Істоміна О. А.)

та касаційну скаргу фізичної особи - підприємця Лісових Дмитрія Сергійовича
на постанову Східного апеляційного господарського суду від 08 вересня 2025 року та ухвалу від 18 вересня 2025 року (колегія суддів Попков Д. О., Стойка О. В., Істоміна О. А.)

у справі за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_4
до фізичної особи - підприємця Лісових Дмитрія Сергійовича
про розірвання договору та стягнення 241 331, 89 грн.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1.          Короткий зміст позовних вимог

1.1.          Фізична особа - підприємець ОСОБА_4 (далі - ФОП ОСОБА_4, позивач) звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до фізичної особи - підприємця Лісових Дмитрія Сергійовича (далі - ФОП Лісових Д. С., відповідач) з вимогами про:

- розірвання договору оренди нежитлового приміщення від 31 грудня 2023 року, що укладений між позивачем та відповідачем стосовно нежитлового приміщення (далі - Договір оренди).

- стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 241 331, 89 грн з яких 220 000, 00 грн боргу з орендної плати, 3 712, 34 грн річних та 17 619, 55 грн інфляційних.

2.          Короткий зміст судових рішень

2.1.          Рішенням Господарського суду Харківської області від 09 липня 2025 року позовні вимоги задоволено частково: розірвано Договір оренди; стягнуто з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 3 028, 00 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 11 250, 00 грн. В решті позову відмовлено.

2.1.1.          Суд першої інстанції вважав, що за стандартом вірогідності доказів відповідач з розумною впевненістю довів неможливість використання з квітня 2024 року нежитлового приміщення, що є об`єктом оренди, у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина шоста статті 762 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), та з цих підстав відмовив в задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості у розмірі 241 331, 89 грн.

2.1.2.          Також місцевий господарський суд зазначив, що відповідач у судовому засіданні не заперечував проти розірвання Договору оренди, тому суд вважав, що відповідна позовна вимога є правомірною та підлягає задоволенню. Проте в подальшому з незрозумілих причин позивач змінив свою думку та почав заперечувати фактичні обставини справи. Суд виснував, що поведінка позивача не відповідає принципу естопель і доктрині venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки).

2.1.3.          Суд врахував, що ОСОБА_4 14 квітня 2025 року припинив діяльність фізичної особи-підприємця на підставі власного рішення, та зазначив, що господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) спорів, у яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем.

2.1.4.          Також суд першої інстанції, проаналізувавши надані позивачем докази витрат на професійну правничу допомогу, беручи до уваги доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, щодо завищеності та неспівмірності заявленої суми зі складністю виконаних представником позивача робіт та наданих послуг, враховуючи ціну позову та часткове задоволення позовних вимог, дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви представника позивача та стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 11 250, 00 грн.

2.2.          Додатковим рішенням Господарського суду Харківської області від 22 липня 2025 року заяву представника ФОП Лісових Д. С. про ухвалення додаткового рішення задоволено та стягнуто з ОСОБА_4 на користь ФОП Лісових Д. С. витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 60 000, 00 грн.

2.2.1.          В обґрунтування додаткового рішення суд зазначив, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини; суд вважав, що розмір заявлених витрат на правничу допомогу співмірний зі складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також предметом позовних вимог і строком розгляду справи.

2.3.          Постановою Східного апеляційного господарського суду від 08 вересня 2025 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. Додаткове рішення Господарського суду Харківської області від 22 липня 2025 року в частині стягнення з ОСОБА_4 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 30 000, 00 грн скасовано, в цій частині заяви відмовлено.

2.3.1.          Суд апеляційної інстанції погодився з місцевим господарським судом в тому, що обставини проникнення та перебування озброєних осіб з 31 березня 2024 року підтверджуються матеріалами справи та визнаються позивачем, вказані обставини не були спростовані і мають прямий вплив на неможливість використання приміщення орендарем.

2.3.2.          Ці обставини в умовах воєнного стану кваліфіковані судом за принципом розумності відповідно до частини шостої статті 762 ЦК України, незалежно від наявності сертифікатів ТПП чи повідомлень орендодавця, який був поінформований про ситуацію, що підтверджується матеріалами справи, і наявність у орендаря телефонного зв`язку з військовими чи його суб`єктивне ставлення до "пріоритетності перебування відповідних осіб у приміщенні" не впливає на характер таких обставин і їх незалежність від волі орендаря.

2.3.3.          Позивач не надав доказів припинення обставин, що унеможливлювали використання приміщення, з чітким зазначенням моменту протягом періоду нарахування заборгованості, існуючі докази відповідача за принципом ймовірності (стаття 79 ГПК України) підтверджують неможливість користування приміщенням протягом усього часу (з квітня 2024 року), а припущення позивача, що орендар вирішив оплачувати перебування озброєних осіб і не користуватися приміщенням для оренди (суміщення такого формату використання апеляційний суд вважає неможливим), суперечать принципу розумності, оскільки поліція визнала перебування осіб правомірним незалежно від згоди чи оплати орендаря.

2.3.4.          Суперечлива поведінка позивача (подання до поліції заяви про необхідність "зламу дверей", подальше заперечення цього факту, а також зміна власної позиції щодо перебування сторонніх осіб у приміщенні) обґрунтовано була оцінена судом першої інстанції такою, що не відповідає принципу естопель і доктрині venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки).

2.3.5.          Судові витрати на правничу допомогу, стягнені за основним рішенням, правомірно розподілені місцевим судом, оскільки позовні вимоги задоволені частково, а також врахований обсяг робіт, складність справи та дії відповідача, тому стягнення витрат у сумі 11 250 грн є обґрунтованим і пропорційним.

2.3.6.          Оскільки апеляційні скарги позивача та відповідача залишені без задоволення, суд апеляційної інстанції вважав, що за змістом статті 129 ГПК України такий результат апеляційного перегляду має наслідком віднесення на рахунок кожного із скаржників їх судових витрат, пов`язаних із апеляційним переглядом. Вказаний висновок стосується витрат позивача на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 10 000 грн та витрат відповідача на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 60 000 грн, враховуючи також і приписи частин першої, другої статті 124 ГПК України, згідно з якими заявник разом з першою заявою має надати саме розрахунок суми таких витрат (чого здійснено не було), а не просто визначити її орієнтовний розмір, що є самостійною підставою для відмови у компенсації таких витрат за рахунок іншої сторони.

2.3.7.          Переглянувши додаткове рішення щодо розподілу судових витрат з оплати професійної правничої допомоги, суд апеляційної інстанції зазначив, що у заяві про ухвалення додаткового рішення відповідач визначив розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 60 000, 00 грн, однак цей розмір витрат не підтверджений належними доказами їх фактичного понесення. Надані документи не містять чітких відомостей про здійснення платежів у відповідному розмірі, що унеможливлює встановлення реальності таких витрат - сам по собі їх фіксований обсяг, обов`язковий у відносинах клієнта і адвоката, не є обов`язковим для суду і не звільняє його від перевірки обґрунтованості в контексті вимог частини четвертої статті 126 ГПК України.

2.3.8.          Враховуючи заперечення позивача, суд дійшов висновку, що додаткове рішення місцевого суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення заяви, яким стягнути з позивача на користь відповідача витрати на правничу допомогу у сумі 30 000, 00 грн, яка відповідає результатам вирішення спору, обсягу наданих послуг та їх характеру у співставленні із предметом спору та складністю справи.

2.4.          Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 18 вересня 2025 року відмовлено відповідачу в прийнятті додаткового рішення у справі шляхом стягнення з позивача компенсації понесених відповідачем судових витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції в сумі 60 000,00грн.

2.4.1.          Суд апеляційної інстанції зазначив, що за результатами апеляційного перегляду справи апеляційну скаргу ФОП Лісових Д. С. залишено без задоволення; судові витрати ФОП Лісових Д. С., пов`язані із апеляційним переглядом (судовий збір та витрати на правничу допомогу), віднесено на його рахунок.

2.4.2.          У пункті 50 мотивувальної частини постанови Східного апеляційного господарського суду від 08 вересня 2025 року у справі №922/619/25 було вирішено питання щодо розподілу судових витрат, в тому числі і витрат на правничу допомогу, зокрема, з приводу згадуваного за змістом відзиву на апеляційну скаргу орієнтовного розміру витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 60 000 грн зазначено, що частина перша статті 124 ГПК України передбачає необхідність подання із першою процесуальною заявою по суті саме розрахунку суми таких витрат (чого здійснено не було), а не просто визначення її орієнтовного розміру - для можливості іншої сторони висловлювати обґрунтовані заперечення щодо розміру та для можливості суду перевірити такий розрахунок у порядку статей 126, 129 ГПК України при вирішенні питання про їх розподіл.

2.4.3.          Апеляційний суд зауважив, що саме розрахунку витрат на професійну правничу допомогу відзив на апеляційну скаргу не містить і ця вада не може виправлятися у порядку частини восьмої статті 129 ГПК України шляхом подальшого подання додаткових доказів в обґрунтування відсутнього розрахунку та є достатньою підставою для відмови апеляційним судом у відшкодуванні за рахунок позивача таких витрат заявника на стадії апеляційного перегляду згідно з положеннями частини другої статті 124 цього Кодексу.

2.4.4.          Суд апеляційної інстанції виснував, що у відповідності до частин першої, другої статті 124 ГПК України означені обставини зумовили відмову у відшкодуванні таких витрат та усунули у подальшому вирішення питання про розгляд обґрунтованості доказів таких витрат шляхом ухвалення додаткової постанови, адже питання про їх розподіл було вирішено - шляхом віднесення таких витрат на рахунок відповідача.

3.          Короткий зміст вимог касаційної скарги

3.1.          Позивач та відповідач звернулися до Верховного Суду з касаційними скаргами.

3.2.          Позивач оскаржує постанову Східного апеляційного господарського суду від 08 вересня 2025 року, рішення Господарського суду Харківської області від 09 липня 2025 року та додаткове рішення Господарського суду Харківської області від 22 липня 2025 року з підстав касаційного оскарження, визначених пунктами 1, 3 частини другої статті 287 ГПК України.

3.3.          Позивач просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати в частині відмови в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_4; рішення суду першої інстанції - скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача 241 331, 89 грн; ухвалити в цій частині нове рішення, яким відповідні позовні вимоги задовольнити. Рішення суду першої інстанції в частині стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу позивач просить змінити та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у розмірі 6 647, 98 грн судового збору та 22 500,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. В іншій частині рішення Господарського суду Харківської області від 09 липня 2025 року у справі № 922/619/25 залишити без змін. Додаткове рішення Господарського суду Харківської області від 22 липня 2025 року у справі № 922/619/25 скасувати. Здійснити перерозподіл судових витрат.

3.4.          Відповідач оскаржує постанову Східного апеляційного господарського суду від 08 вересня 2025 року в частині покладення витрат ФОП Лісових Д. С., понесених у зв`язку із апеляційним розглядом справи, на його рахунок, з підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України.

3.5.          Також відповідач оскаржує ухвалу Східного апеляційного господарського суду від 18 вересня 2025 року про відмову в прийнятті додаткового рішення з тих підстав, що висновок апеляційного господарського суду стосовно того, що відзив відповідача не містив розрахунку витрат на професійну правничу допомогу і цю ваду не можна було виправити у порядку частини восьмої статті 129 ГПК України, суперечить правовій позиції Верховного Суду, а також є прямим порушенням процесуального закону.

3.6.          Відповідач просить: скасувати постанову Східного апеляційного господарського суду від 08 вересня 2025 року в частині віднесення на рахунок ФОП Лісових Д. С. його судових витрат, пов`язаних із апеляційним переглядом; скасувати ухвалу Східного апеляційного господарського суду від 18 вересня 2025 року про відмову в прийнятті додаткового рішення; ухвалити нове рішення в частині віднесення судових витрат ФОП Лісових Д. С., пов`язаних із апеляційним переглядом справи (зокрема, витрат на правничу допомогу у розмірі 60 000,00 грн), на користь ОСОБА_4; в іншій частині постанову Східного апеляційного господарського суду від 08 вересня 2025 року залишити без змін.

4.          Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції

4.1.          Верховний Суд ухвалами від 12 листопада 2025 року відкрив касаційне провадження за касаційними скаргами позивача і відповідача, постановив здійснювати спільний розгляд вказаних касаційних скарг.

4.2.          Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

4.3.          Нормами частини другої статті 300 ГПК України встановлені межі перегляду справи судом касаційної інстанції, а саме: суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

5.          Стислий виклад обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій

5.1.           31 грудня 2023 року між ФОП Лісових Д. С. як орендарем та ФОП ОСОБА_4 як орендодавцем укладено Договір оренди, відповідно до пункту 1.1 якого позивач передав у строкове платне користування відповідачу нежитлове приміщення загальною площею 260 кв. м в будинку за адресою, зазначеною в Договорі (далі - об`єкт оренди).

5.2.          За пунктом 1.2 Договору оренди об`єкт передається в оренду з метою здійснення підприємницької діяльності орендаря, а саме розміщення кафе, бару, ресторану.

5.3.          Відповідно до пункту 1.3 Договору оренди за користування вказаним нежитловим приміщенням орендар сплачує орендодавцю орендну плату в розмірі 20 000, 00 грн на місяць; орендна плата за поточний місяць сплачується не пізніше 10-го числа наступного місяця.

5.4.          Згідно з пунктом 2.1 Договору оренди об`єкт передається в оренду шляхом підписання сторонами цього Договору та вважається переданим з оренду з моменту підписання сторонами цього Договору.

5.5.          Договір оренди укладено строком на 2 роки 11 місяців. Строк оренди починається з дня передачі орендодавцем орендарю об`єкта оренди (пункти 2.2, 2.3 Договору).

5.6.          Згідно з пунктом 3.1 Договору оренди орендодавець зобов`язаний, зокрема, передати об`єкт в оренду орендареві в порядку, передбаченому цим Договором; не перешкоджати здійсненню підприємницької діяльності орендаря.

5.7.          За змістом пункту 3.2 Договору орендодавець має право, зокрема, здійснювати контроль за станом і порядком використання об`єкта оренди в робочий час орендаря; отримувати вчасно та в повному обсязі орендну плату від орендаря за користування об`єктом.

5.8.          Відповідно до пункту 4.1 Договору орендар зобов`язаний, з-поміж іншого, використовувати об`єкт оренди за призначенням; вчасно і у повному обсязі оплачувати житлово-комунальні та інші експлуатаційні платежі згідно з рахунками відповідних підприємств, організацій, установ, у встановлені чинним законодавством строки.

5.9.          У разі невиконання або неналежного виконання сторонами зобов`язань за цим Договором винна сторона відшкодовує іншій стороні заподіяні збитки (пункт 5.1 Договору оренди).

5.10.          Орендодавець не несе відповідальності перед орендарем за дії або бездіяльність третіх осіб, а також за наслідки таких дій або бездіяльності (пункт 5.3 Договору).

У пунктах 6.3, 6.4 Договору оренди зазначено, що строк оренди може бути змінений за згодою сторін шляхом підписання додаткової угоди. Дія цього Договору припиняється: у разі закінчення строку дії Договору; у випадку загибелі об`єкта оренди; достроково за згодою сторін або рішенням суду; у випадку систематичного порушення будь-якою стороною умов Договору; в інших випадках, передбачених чинним законодавством.

5.11.          Згідно з пунктами 7.1, 7.2 Договору оренди зміни і доповнення до цього Договору будуть вважатися дійсними, якщо вони складені в письмовій формі, підписані сторонами. Всі повідомлення за цим Договором будуть вважитися здійсненими належним чином, якщо вони викладені у письмовій форм та надіслані рекомендованим листом або вручені особисто. Датою отримання таких повідомлень буде вважатися дата їх особистого отримання або дата поштового штемпеля відділення зв`язку одержувача.

5.12.          Позивач стверджує, що відповідач за період з квітня 2024 року до лютого 2025 року не сплачував орендну плату за Договором оренди, внаслідок чого у відповідача утворилася заборгованість в розмірі 220 000, 00 грн. У зв`язку із неналежним виконанням відповідачем зобов`язань позивач нарахував на вказану суму заборгованості та заявив до стягнення 3% річних у розмірі 3 712, 34 грн та інфляційні втрати у розмірі 17 619, 55 грн.

5.13.          Відповідач наголошує, що з квітня 2024 року нежитлове приміщення не могло бути ним використане через обставини, за які він не відповідає, а тому підстави для стягнення заборгованості з орендної плати, річних та інфляційних відсутні в силу частини шостої статті 762 ЦК України.

5.14.           10 червня 2024 року позивач на адресу відповідача засобами поштового зв`язку направив вимогу-претензію про сплату заборгованості за Договором оренди у розмірі 40 000, 00 грн.

5.15.          Свідки ОСОБА_1 (яка здійснювала роздрібну торгівлю алкогольними напоями в орендованому відповідачем приміщенні), ОСОБА_2 (яка проживає з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу), ОСОБА_3 (яка продавала відповідачу кухонний комбайн) у нотаріально посвідчених заявах свідків показали, зокрема, що з квітня 2024 року і станом на лютий 2025 року ФОП Лісових Д. С. не може використовувати об`єкт оренди, оскільки вказане нежитлове приміщення зайняли невідомі озброєні особи.

5.16.          За інформацією Ізюмського районного управління поліції (лист від 04 квітня 2025 року про розгляд адвокатського запиту представника позивача) 31 березня 2024 року до чергової частини Ізюмського РУП ГУНП в Харківській області надійшло повідомлення зі служби "102" про звернення громадянина ОСОБА_4 наступного змісту: " 31 березня 2025 року о 15.57 за адресою: АДРЕСА_1 . Заявник - власник кафе, потрібна присутність поліції для взлому дверей, ключів не має". За вказаним повідомленням було проведено перевірку, за результатами якої складено довідку; відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань не вносилися; інформація про злом дверей нежитлового приміщення в період з 31 березня 2025 року по теперішній час (04 квітня 2025 року) відсутня.

Також у вказаному листі зазначено, що 09 травня 2024 року до чергової частини Ізюмського РУП ГУНП в Харківській області поштою надійшла заява від громадянина Лісових Д. С. про невиконання громадянином ОСОБА_4 обов`язків за Договором оренди. З метою з`ясування всіх обставин, викладених в заяві, було організовано проведення перевірки, за результатами якої складено відповідну довідку.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

6.          Доводи касаційної скарги позивача 

6.1.           ОСОБА_4 підставами касаційного оскарження зазначив:

- пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України, оскільки суди попередніх інстанцій застосували при вирішенні справи частину шосту статті 762 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), тоді як ця норма не підлягала застосуванню, і таке застосування відбулося без врахування висновків Верховного Суду, зроблених у подібних правовідносинах, зокрема, викладених у постановах Верховного Суду від 08 травня 2018 року у справі №910/7495/16, від 22 травня 2019 року у справі №914/1248/18, від 27 серпня 2019 року у справі №914/2264/17;

- пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України, оскільки на сьогодні відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування частини шостої статті 762 ЦК України у сукупності із статтею 22 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" щодо можливого звільнення наймача від плати за користування майном внаслідок використання цього майна військовими Збройних Сил України, інших військових формувань в період дії воєнного стану. При цьому, скаржник посилається на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не застосували низку норм, які стосуються розміщення військовослужбовців ЗСУ в приміщеннях та щодо мобілізації споруд і будівель під час воєнного стану;

6.2.          Також позивач вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 08 травня 2024 року у справі № 911/1216/22 та від 26 березня 2024 року у справі № 910/1632/23 щодо застосування статей 79, 86, 238 ГПК України стосовно здійснення оцінки доказів у справі.

6.3.          Позивач наголошує, що звільнення від сплати орендної плати є істотним втручанням у правовідносини сторін договору, а тому може застосовуватись за виключних обставин, наприклад, відсутності доступу до найманого приміщення, неможливості для орендаря перебування в ньому та зберігання речей тощо. При цьому судами попередніх інстанцій не встановлено чітко факту неможливості користування приміщенням з 01 квітня 2024 року по день подання ОСОБА_4 позову про стягнення орендної плати; не зазначено причин такої неможливості. 

6.4.          В обґрунтування підстав касаційного оскарження додаткового рішення, скаржник посилається на те, що в численних постановах Великої Палати Верховного Суду (зокрема, у справах №359/3373/16-ц, №2610/27695/2012, №643/21744/19, №233/2021/19, №766/20797/18) зазначено, що частиною чотирнадцятою статті 129 ГПК України передбачено перерозподіл судових витрат судом апеляційної чи касаційної інстанцій, який змінює рішення або ухвалює нове, і що цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. За приписами статей 123, 129, 241, 244 ГПК України та висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 16 квітня 2018 року у справі №923/631/15, від 23 січня 2020 року у справі №910/20089/17 та від 31 травня 2021 року у справі №911/132/14, додаткове судове рішення є похідним від первісного судового акту та є його невід`ємною частиною. Додаткове судове рішення усуває недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти, зокрема щодо розподілу судових витрат. У разі скасування рішення у справі додаткове рішення втрачає силу. Таким чином, додаткове рішення Господарського суду Харківської області від 22 липня 2025 року у справі №922/619/25, змінене постановою Східного апеляційного господарського суду від 08 вересня 2025 року, на думку скаржника, підлягає скасуванню.

7.          Доводи касаційної скарги відповідача

7.1.          ФОП Лісових Д.С. оскаржує:

- постанову Східного апеляційного господарського суду від 08 вересня 2025 року на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України у зв`язку з порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права, а саме частини першої статті 124 та частини восьмої статті 129 ГПК України, оскільки суд апеляційної інстанції не врахував висновки Верховного Суду про застосування цих норм у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 06 грудня 2023 року у справі №905/493/22 та від 20 серпня 2025 року у справі №755/589/24;

- ухвалу від 18 вересня 2025 року - з тих підстав, що висновок апеляційного господарського суду стосовно того, що відзив відповідача не містив розрахунок витрат на професійну правничу допомогу і цю ваду не можна було виправити у порядку частини восьмої статті 129 ГПК України, суперечить наведеній вище позиції Верховного Суду, а також є прямим порушенням частини першої статті 124 і частини восьмої статті 129 ГПК України.

7.2.          Відповідач зазначає, що ним було подано попередній (орієнтовний) розрахунок сум витрат на правничу допомогу, які він очікував понести у зв`язку з апеляційним переглядом справи, та заявив до закінчення судових дебатів про відшкодування судових витрат, а також подав у відзиві на апеляційну скаргу заяву про намір подати докази на підтвердження судових витрат після ухвалення судового рішення та подав після ухвалення рішення належні докази на підтвердження правничих витрат, тому суд апеляційної інстанції в порушення статей 124 та 129 ГПК України відніс витрати на правничу допомогу ФОП Лісових П.С. на його рахунок та відмовив в ухваленні додаткового рішення.

8.          Доводи відзиву відповідача на касаційну скаргу позивача

8.1.          У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_4 ФОП Лісових Д. С. просить залишити її без задоволення.

8.2.          Відповідач вважає, що наведені позивачем постанови Верховного Суду, які начебто містять висновки стосовно застосування частини шостої статті 762 ЦК України, що мають бути враховані під час вирішення цієї справи, ухвалені у неподібних правовідносинах.

8.3.          Відповідач вказує, що у зв`язку з відкриттям касаційного провадження та здійсненням ним дій щодо підготовки до касаційного розгляду він очікує понести судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 120 000 грн.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

9.          Джерела права

9.1.          Згідно зі статтею 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.

9.2.          Відповідно до частини першої статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.

9.3.          За частинами першою, шостою статті 762 ЦК України за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

9.4.          Згідно з частиною першою статті 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

9.5.          Відповідно до статті 782 ЦК України наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за найм речі протягом трьох місяців підряд. У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.

9.6.          Згідно зі статтею 783 ЦК України наймодавець має право вимагати розірвання договору найму, якщо: 1) наймач володіє та/або користується річчю всупереч договору або призначенню речі; 2) наймач без дозволу наймодавця передав річ у володіння та/або користування іншій особі; 3) наймач своєю недбалою поведінкою створює загрозу пошкодження речі; 4) наймач не приступив до проведення капітального ремонту речі, якщо обов`язок проведення капітального ремонту був покладений на наймача.

9.7.          За статтею 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

9.8.          Згідно з частинами першою, четвертою, восьмою статті 129 ГПК України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

10.          Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій

10.1.          Спір у справі стосується неналежного виконання Договору оренди. Позивач заявив вимогу до відповідача щодо стягнення орендної плати за 11 місяців (включаючи річні та інфляційні) та розірвання Договору. Відповідач не заперечував проти розірвання Договору, однак стверджував про неможливість користування об`єктом оренди з незалежних від нього причин протягом спірного періоду.

10.2.          Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовної вимоги про розірвання Договору оренди сторонами не оскаржувалося.

10.3.           На розгляд касаційного суду позивачем передано питання щодо правильного застосування судами попередніх інстанцій положень частини шостої статті 762 ЦК України у зв`язку із неможливістю використовувати орендоване приміщення через його зайняття військовослужбовцями.

10.4.          Відповідач оскаржує в касаційному порядку здійснений судом апеляційної інстанції розподіл судових витрат сторін у зв`язку з апеляційним переглядом справи.

10.5.          Касаційне провадження у справі відкрито на підставі пунктів 1, 3 частини другої статті 287 ГПК України.

10.6.          Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

10.7.          Також Верховний Суд наголошує, що переглядаючи справу в касаційному порядку, він виконує функцію "суду права", а не "факту", отже, відповідно до статті 300 ГПК України перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи.

10.8.          Верховний Суд позбавлений права самостійно досліджувати, перевіряти та переоцінювати докази, самостійно встановлювати по-новому фактичні обставини справи, певні факти або їх відсутність.

Оцінка доводів касаційної скарги позивача

Стосовно підстави касаційного оскарження за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України

10.9.          Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

10.10.          В обґрунтування наявності підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, позивач у касаційній скарзі зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій під час ухвалення оскаржуваної постанови не врахували висновки Верховного Суду стосовно застосування частини шостої статті 762 ЦК України, викладені у постановах від 08 травня 2018 року у справі №910/7495/16, від 22 травня 2019 року у справі №914/1248/18, від 27 серпня 2019 року у справі №914/2264/17.

10.11.          У справі № 910/7495/16 розглядалося питання, зокрема, щодо наявності правових підстав для стягнення з орендаря орендної плати в контексті його доводів щодо неможливості використання орендованого майна відповідно до умов договору у зв`язку із настанням обставин, за які він не відповідає, а саме прийняття Правлінням Національного банку України постанови від 06 серпня 2014 року №466 "Про призупинення здійснення фінансових операцій".

У постанові від 08 травня 2018 року у справі №910/7495/16 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відсутність у частині шостій статті 762 ЦК України вичерпного переліку обставин, які унеможливлюють використання орендарем майна, підстав виникнення таких обставин, засобів їх підтвердження свідчить про те, що підставою для застосування цієї норми є встановлення факту неможливості використання орендарем майна з незалежних від нього причин на загальних підставах, визначених процесуальним законодавством.

При вирішенні цього спору суди апеляційної та касаційної інстанцій зазначили, що прийняття Правлінням Національного банку України постанови від 06 серпня 2014 року №466 "Про призупинення здійснення фінансових операцій" свідчить про настання для відповідача обставин неможливості використання орендованого майна згідно з умовами договору, за які він не відповідає. Втім, суди не врахували, що запровадження надзвичайного режиму роботи банківської системи та призупинення здійснення усіх видів фінансових операцій у населених пунктах, які не контролюються українською владою, неможливість використання майна згідно з умовами договору, не можуть однозначно засвідчувати, починаючи з 06 серпня 2014 року, неможливість використання такого майна ані відповідно до мети договору, яка не обмежується лише здійсненням фінансових операцій, ані взагалі, зокрема і з метою, що не суперечить положенням договору та/або закону, а отже наведена судами обставина не є абсолютною самостійною підставою для застосування норми частини шостої статті 762 ЦК України.

10.12.          За змістом постанови Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі №914/1248/18 орендар заявив до орендодавця вимогу про стягнення зайво сплаченої орендної плати за відсутності об`єктивної можливості користуватися частиною орендованого приміщення через його незадовільний стан.

Верховний Суд зазначив, що для застосування частини шостої статті 762 ЦК України та звільнення наймача від плати за користування орендованим майном, визначальною умовою звільнення від сплати орендної плати є наявність обставин, за які орендар не відповідає. Позивач повинен довести обставини, які свідчать про те, що майно не використовувалося або не могло бути використане наймачем і він не відповідає за ці обставини. Як встановлено судом апеляційної інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що він був позбавлений можливості користуватися частиною орендованого майна за цільовим призначенням з незалежних від нього обставин з моменту укладення договору (вересень 2007 року), договір оренди підписаний уповноваженими представниками сторін без жодних зауважень щодо істотних умов договору, позивач не звертався до відповідача з пропозиціями про внесення змін до договору щодо розміру орендованого приміщення з вересня 2007 року. Оскільки позивач, підписавши договір оренди приміщення, погодився зі станом приміщення, тобто, під час укладення договору, сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов, зокрема й щодо стану приміщення, та не звертався до відповідача з 2007 року до дати подання вказаного позову з пропозиціями про внесення змін до договору стосовно розміру орендованого приміщення та сплати позивачем орендної плати, суд апеляційної інстанції дійшов правомірного висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача зайво сплаченої орендної плати за відсутності об`єктивної можливості користуватися частиною орендованого приміщення через його незадовільний стан. З огляду на це Верховний Суд відхилив доводи позивача щодо безповоротної втрати частини об`єкта оренди ще до укладення самого договору оренди.

10.13.          Такі ж висновки щодо застосування частини шостої статті 762 ЦК України містяться у постанові Верховного Суду від 27 серпня 2019 року у справі №914/2264/17, у якій Верховний Суд вказав, що як встановлено судами попередніх інстанцій, акт приймання-передачі від 27 листопада 2002 року містить інформацію про реальний стан приміщень об`єкту оренди на час обстеження та необхідність проведення ремонтних робіт, у період з 20 травня 2011 року до 08 серпня 2012 року в об`єкті оренди з відома орендодавця проводилися ремонтні роботи, договір оренди від 10 березня 2009 року підписаний уповноваженими представниками сторін без жодних зауважень щодо істотних умов договору, позивач не звертався до відповідача з пропозиціями про внесення змін до договору щодо розміру орендованого приміщення або орендної плати, докази ініціювання ремонтних робіт за період з 2012 по 2017 роки відсутні. Враховуючи наведене, колегія суддів погодилася з висновками судів попередніх інстанцій про доведеність розміру заборгованості та відсутності підстав її зменшення в порядку статті 762 ЦК України.

10.14.          Верховний Суд зауважує, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

10.15.          Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій подібній справі. 

10.16.          Проаналізувавши зазначені скаржником судові справи № 910/7495/16, 914/1248/18, 914/2264/17, які переглядалися Верховним Судом, у тому числі щодо правильного застосування частини шостої статті 762 ЦК України, колегія суддів зауважує, що у кожній з них вказана правова норма застосовувалась з урахуванням конкретних обставин справи та поданих сторонами доказів в межах конкретного предмету доказування.

10.17.          Відповідно до загального висновку Верховного Суду, який наведений, у тому числі, у вказаних скаржником постановах, відсутність у частині шостій статті 762 ЦК України вичерпного переліку обставин, які унеможливлюють використання орендарем майна, підстав виникнення таких обставин, засобів їх підтвердження свідчить про те, що підставою для застосування цієї норми є встановлення факту неможливості використання орендарем майна з незалежних від нього причин на загальних підставах, визначених процесуальним законодавством.

10.18.          Дослідивши наявні у матеріалах справи докази на підставі свого внутрішнього переконання, суди першої та апеляційної інстанцій виснували, що за стандартом вірогідності доказів відповідач з розумною впевненістю довів неможливість використання з квітня 2024 року по час подання позову нежитлового приміщення, що є об`єктом оренди. Суди встановили, що обставини стосовно зайняття орендованого приміщення військовими не залежали від волі орендаря, і орендодавець був обізнаний про ці обставини. Встановивши на підставі наданих сторонами доказів обставини цієї справи, суди першої та апеляційної інстанцій вважали, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина шоста статті 762 ЦК України, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 241 331, 89 грн.

10.19.          Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц, встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

10.20.          У постанові Верховного Суду, від 08 травня 2024 року у справі № 911/1216/22, на яку посилається позивач, містяться загальні висновки стосовно необхідності дотримання судом введеного у ГПК України стандарту доказування "вірогідність доказів", закріпленого статтею 79. Ця стаття передбачає, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Такий стандарт підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач, тобто необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Іншими словами тлумачення змісту статті 79 ГПК України свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

10.21.          У постанові від 26 березня 2024 року у справі №910/1632/23, про яку також зазначає позивач у касаційній скарзі, Верховний Суд відзначив, що застосування приписів статті 86 ГПК України, як норми процесуального права, має загальний (універсальний, абсолютний) характер для усіх справ. Обов`язком суду при розгляді справи є саме дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності, безпосередності дослідження наявних у справі доказів. Тобто, з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих і наявних у справі доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Саме чітке обґрунтування та аналіз є базовими вимогами до судових рішень та важливим аспектом права на справедливий суд.

10.22.          Колегія суддів Верховного Суду вважає, що судами попередніх інстанцій під час розгляду цієї справи були дотримані вимоги процесуального закону щодо дослідження та оцінки доказів.

10.23.          Спираючись на здійснену судами першої та апеляційної інстанцій оцінку доказів, Верховний Суд висновує, що судами у межах цієї справи не було допущено ані неправильного застосування положень статті частини шостої статті 762 ЦК України, ані неврахування висновків Верховного Суду щодо застосування цієї норми права, зроблених у подібних правовідносинах.

10.24.          Отже, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження під час касаційного провадження, що має наслідком відмову у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_4 з цієї підстави.

Стосовно підстави касаційного оскарження за пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України

10.25.          Відповідно до пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

10.26.          Зі змісту вказаної норми вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.

10.27.          У касаційній скарзі скаржник зазначає про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, внаслідок чого було неправильно вирішено вимоги ФОП ОСОБА_4 про стягнення з ФОП Лісових Д. С. заборгованості з орендної плати, з огляду на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування частини шостої статті 762 ЦК України у сукупності із статтею 22 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" щодо можливого звільнення наймача від плати за користування майном внаслідок використання цього майна військовими Збройних Сил України, інших військових формувань в період дії воєнного стану.

10.28.          Скаржник зауважує, що суди першої та апеляційної інстанцій не застосували низку норм, які стосуються розміщення військовослужбовців ЗСУ в приміщеннях та щодо мобілізації споруд і будівель під час воєнного стану, при тому, що є певний порядок розміщення військовослужбовців в приміщеннях, належних приватним особам, що супроводжується складанням відповідних документів, які і мають бути доказом неможливості використання орендарем приміщення. Натомість у матеріалах цієї справи такі документи відсутні.

10.29.          Перевіривши зазначені доводи касаційної скарги, колегія суддів Верховного Суду виснує про їх необґрунтованість.

10.30.          Так, заперечуючи проти позовних вимог про стягнення заборгованості з орендної плати, відповідач з посиланням на частину шосту статті 762 ЦК України доводив суду неможливість використання ним орендованого приміщення внаслідок того, що з 31 березня 2024 року його зайняли військові, про що позивач був обізнаний.

10.31.          Суди першої та апеляційної інстанцій, дослідивши надані відповідачем докази, вважали їх переконливими, та виснували про неможливість використання приміщення орендарем у спірний період з підстав, що не залежать від його волі, що у свою чергу, є підставою для звільнення орендаря від сплати орендної плати за цей період відповідно до положень частини шостої статті 762 ЦК України.

10.32.          За змістом частини шостої статті 762 ЦК України доказуванню підлягає: наявність обставин, що унеможливлюють використання орендарем майна; незалежність таких обставин від волі орендаря.

10.33.          Оскільки судами попередніх інстанцій встановлено, що військові зайняли орендоване приміщення не з волі або дозволу орендаря, що обставини їх заселення в орендоване приміщення від орендаря не залежали, посилання позивача на необхідність дослідження правових підстав зайняття військовими належного йому приміщення колегією суддів Верховного Суду відхиляється як таке, що не може вплинути на результат вирішення цієї справи, а отже - не стосується предмету спору.

10.34.          Саме позивач як власник об`єкта оренди має бути зацікавленим у складанні відповідних документів, що підтверджують розміщення військовослужбовців в його приміщенні, водночас самі по особі обставини щодо належного / неналежного документального оформлення вказаних подій не впливають на застосування частини шостої статті 762 ЦК України у спірних правовідносинах, оскільки не змінюють доведені відповідачем обставини стосовно неможливості використання орендованого приміщення, що виникли не з його волі. 

10.35.          Як встановили суди попередніх інстанцій, орендар довів наявність правових підстав для застосування до спірних правовідносин частини шостої статті 762 ЦК України, а саме - неможливість користування об`єктом оренди з незалежних від нього причин. Верховний Суд наголошує, що він не досліджує та не переоцінює докази, а лише перевіряє правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи.

10.36.          Отже, виходячи із встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи, Верховний Суд виснує, що суди правильно застосували положення частини шостої статті 762 ЦК України до спірних правовідносин, тому відсутні визначені процесуальним законом підстави для формування висновку Верховного Суду щодо застосування частини шостої статті 762 ЦК України у сукупності із статтею 22 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" щодо можливого звільнення наймача від плати за користування майном внаслідок використання цього майна військовими Збройних Сил України, інших військових формувань в період дії воєнного стану.

10.37.          Оскільки додаткове рішення оскаржувалося позивачем лише з тієї підстави, що воно є похідним від основного судового акту і підлягає скасуванню у разі скасування основного рішення, Верховний Суд вважає, що у зв`язку з відсутністю підстав для скасування рішення Господарського суду Харківської області від 09 липня 2025 року та постанови Східного апеляційного господарського суду від 08 вересня 2025 року на підставі доводів касаційної скарги позивача, немає підстав і для скасування додаткового рішення Господарського суду Харківської області від 22 липня 2025 року у справі №922/619/25.

10.38.          Таким чином, всі доводи касаційної скарги ОСОБА_4 Верховним Судом розглянуто, правових підстав для задоволення касаційної скарги не виявлено.

Оцінка доводів касаційної скарги відповідача

10.39.          Відповідач оскаржує постанову Східного апеляційного господарського суду від 08 вересня 2025 року та ухвалу суду апеляційної інстанції від 18 вересня 2025 року щодо відмови у відшкодуванні витрат відповідача на правову допомогу.

10.40.          З посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України відповідач зазначає про порушенням судом апеляційної інстанції норм статті 124 та частини восьмої статті 129 ГПК України, оскільки суд апеляційної інстанції не врахував висновки Верховного Суду про застосування цих норм у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 06 грудня 2023 року у справі №905/493/22 та від 20 серпня 2025 року у справі №755/589/24.

10.41.          Так, зокрема, у постанові Верховного Суду від 06 грудня 2023 року у справі №905/493/22 зазначено: 

Згідно з частинами першою, другою статті 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Подання попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат, які сторона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, забезпечує можливість іншій стороні належним чином підготуватися до спростування витрат, які вона вважає необґрунтованими та доводити неспівмірність таких витрат, заявивши клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, відповідно, забезпечує дотримання принципу змагальності. Крім того, попереднє визначення суми судових витрат надає можливість судам у визначених законом випадках здійснювати забезпечення судових витрат та своєчасно (під час прийняття рішення у справі) здійснювати розподіл судових витрат.

Кожна судова інстанція має вирішувати питання про розподіл судових витрат, тому за наведеними положеннями статті 124 ГПК України особа має подати попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, до суду тієї інстанції, де такі витрати були понесені.

Відповідний правовий висновок Верховного Суду викладений у постановах від 14 лютого 2019 року у справі №916/24/18, від 21 червня 2022 року у справі №908/574/20.

10.42.          У постанові від 20 серпня 2025 року у справі №755/589/24 Верховний Суд вказав: 

- право сторони, яка має намір отримати за результатами розгляду спору по суті відшкодування витрат на професійну правничу допомогу за рахунок іншої сторони, керуючись положеннями статей 124, 129 ГПК України (аналогічні положення закріплені й у статтях 134, 141 ЦПК України), кореспондується з її обов`язками: по-перше, зазначити попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла або очікує понести у зв`язку із розглядом справи у першій заяві по суті спору; по-друге, заявити про це до закінчення судових дебатів у справі; по-третє, подати до суду докази на підтвердження розміру таких витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду (пункт 1.20 постанови Верховного Суду від 19 липня 2021 року у справі № 910/16803/19);

- процесуальний закон не визначає конкретних вимог щодо змісту та форми такої заяви, зокрема не вказує на те, що вона повинна бути зроблена лише у письмовій формі, а також, що така заява має бути зроблена на певній процесуальній стадії. Закон лише встановлює граничний строк звернення із заявою - до закінчення судових дебатів (пункт 3.6 постанови Верховного Суду від 27 січня 2022 року у справі № 921/221/21, пункт 20 постанови від 31 травня 2022 року у справі № 917/304/21);

- правила подання до закінчення судових дебатів у справі доказів на підтвердження понесених сторонами судових витрат встановлюються у випадку, коли справа слухається у відкритому судовому засіданні. В іншому випадку, коли справа призначається до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, для вирішення судом питання розподілу судових витрат у справі достатнім буде зазначити про ці докази у прохальній частині позовної заяви або ж надати їх протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови попередження про це до прийняття рішення по суті (постанова Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року у справі № 620/2936/20).

10.43.          Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу зазначив про те, що очікує понести судові витрати в сумі 60 000 грн за ведення адвокатським об`єднанням "Архонт" справи № 922/619/25 в суді апеляційної інстанції за апеляційною скаргою ОСОБА_4

10.44.          Колегія суддів Верховного Суду погоджується з доводами відповідача про те, що зазначене свідчить про виконання ФОП Лісових Д. С. положень частини першої статті 124 ГПК України.

10.45.          У зв`язку із цим Верховний Суд вважає обґрунтованими доводи касаційної скарги відповідача, що висновки суду апеляційної інстанції про те, що за приписами частин першої, другої статті 124 ГПК України заявник разом з першою заявою має надати саме розрахунок суми таких витрат (чого здійснено не було), а не просто визначити її орієнтовний розмір, що є самостійною підставою для відмови у компенсації таких витрат за рахунок іншої сторони, не відповідають положенням процесуального закону та практиці Верховного Суду щодо застосування статей 124, 129 ГПК України.

10.46.          Також Верховний Суд вважає помилковим покладення судом апеляційної інстанції на рахунок відповідача його витрат на правову допомогу, пов`язану з апеляційним переглядом справи, з мотивів залишення без задоволення апеляційної скарги відповідача. Апеляційний суд не врахував, що відповідач не просив покласти на позивача свої витрати на правову допомогу, пов`язану з апеляційним переглядом апеляційної скарги відповідача. Натомість відповідач просив покласти на позивача свої витрати на правову допомогу, пов`язану з апеляційним переглядом апеляційної скарги саме позивача, що вбачається з відзиву відповідача та постанови суду апеляційної інстанції. Оскільки суд апеляційної інстанції частково задовольнив апеляційну скаргу позивача та частково скасував додаткове рішення місцевого суду, то мав відповідно до статті 129 ГПК України вирішити питання розподілу витрат відповідача на правову допомогу, пов`язану саме з розглядом апеляційної скарги позивача, залежно від результатів її вирішення.

10.47.          Отже, суд апеляційної інстанції неправильно застосував положення частини першої, другої статті 124, статті 129 ГПК України, внаслідок чого здійснив неправильний розподіл витрат відповідача на правову допомогу, пов`язану з розглядом апеляційної скарги позивача.

10.48.          У зв`язку із наведеним постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню в частині розподілу судових витрат відповідача на правову допомогу, пов`язану з розглядом апеляційної скарги позивача за результатами апеляційного перегляду справи.

10.49.          Ухвала Східного апеляційного господарського суду від 18 вересня 2025 року про відмову у прийнятті додаткового рішення щодо розподілу судових витрат відповідача на правову допомогу, пов`язану з розглядом апеляційної скарги позивача, також підлягає скасуванню.

10.50.          Справа в цій частині підлягає передачі на новий розгляд до суду апеляційної інстанції для здійснення розподілу судових витрат відповідача на правову допомогу, пов`язану з розглядом апеляційної скарги позивача відповідно до норм частини четвертої статті 129 ГПК України, тобто пропорційно до розміру задоволених вимог апеляційної скарги ОСОБА_4

11.          Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

11.1.          Згідно із частиною першою статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

11.2.          Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

11.3.          Враховуючи доводи касаційних скарг, межі перегляду справи в касаційній інстанції, передбачені статтею 300 ГПК України, Верховний Суд дійшов висновку, що доводи, викладені у касаційній скарзі ОСОБА_4 , не отримали свого підтвердження під час касаційного провадження, у зв`язку із чим підстави для скасування судових рішень попередніх інстанцій за касаційною скаргою позивача відсутні. Доводи касаційної скарги ФОП Лісових Д. С. є обґрунтованими, у зв`язку із чим постанова суду апеляційної інстанції в частині розподілу судових витрат між сторонами та ухвала суду апеляційної інстанції про відмову у прийнятті додаткового рішення підлягають скасуванню з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

11.4.          Під час нового розгляду суду апеляційної інстанції належить здійснити розподіл понесених сторонами у зв`язку з апеляційним переглядом справи судових витрат відповідно до положень статті 129 ГПК України та вирішити питання стосовно відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відповідача відповідно до поданої ним заяви.

12.          Судові витрати

12.1.          Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги ФОП ОСОБА_4 без задоволення, то судові витрати, пов`язані з її касаційним розглядом, покладаються на позивача.

Керуючись статтями 129, 300, 301, 308, 309, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Господарського суду Харківської області від 09 липня 2025 року, додаткове рішення Господарського суду Харківської області від 22 липня 2025 року та постанову Східного апеляційного господарського суду від 08 вересня 2025 року залишити без задоволення.

2. Касаційну скаргу фізичної особи - підприємця Лісових Дмитрія Сергійовича на постанову Східного апеляційного господарського суду від 08 вересня 2025 року та ухвалу Східного апеляційного господарського суду від 18 вересня 2025 року задовольнити частково.

3. Ухвалу Східного апеляційного господарського суду від 18 вересня 2025 року у справі № 922/619/25 скасувати.

4. Постанову Східного апеляційного господарського суду від 08 вересня 2025 року у справі № 922/619/25 в частині розподілу судових витрат відповідача на правову допомогу, пов`язану з розглядом апеляційної скарги позивача - скасувати. Справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

5. В іншій частині рішення Господарського суду Харківської області від 09 липня 2025 року, додаткове рішення Господарського суду Харківської області від 22 липня 2025 року, постанову Східного апеляційного господарського суду від 08 вересня 2025 року у справі № 922/619/25 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                              Ю. Л. Власов

Суддя                                                                                          І. В. Булгакова

Суддя                                                                                             Т. М. Малашенкова