УХВАЛА

29 січня 2026 року 
м. Київ 
справа № 420/11475/24
адміністративне провадження № К/990/3609/26 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду Мельник-Томенко Ж.М., перевіривши касаційну скаргу Головного управління Національної поліції в Одеській області на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30.06.2025 у справі №420/11475/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області (правонаступник - ГУ МВС України в Одеській області) про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії,
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області (Ліквідаційна комісія), в якому просив:
- визнати протиправною відмову Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області (Ліквідаційна комісія) у проведенні повторного службового розслідування нещасного випадку, що стався з ОСОБА_1 15.01.1997, викладеного у листі ГУМВС України в Одеській області (Ліквідаційна комісія) від 28.02.2024 №10/441-ЛК;
- зобов`язати Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області (Ліквідаційна комісія) призначити та провести повторне службове розслідування нещасного випадку, що стався з ОСОБА_1 15.01.1997, згідно поданого Рапорту (за вх.147 від 05.09.2023) та оформити його результати з урахуванням вимог Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій, що сталися в органах і підрозділах системи МВС України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 27.12.2002 №1346.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10.06.2024 у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу.
Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11.06.2025 заяву ОСОБА_1 про заміну відповідача у справі задоволено частково. Замінено відповідача - Управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області на правонаступника - Головне управління Національної поліції в Одеській області.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30.06.2025 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10.06.2024 скасовано та ухвалено нове, яким позов задоволено.
Не погоджуючись із постановою суду апеляційної інстанції, відповідачем 31.12.2025 через підсистему «Електронний суд» подано касаційну скаргу до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 20.01.2026 зазначену касаційну скаргу повернуто особі, яка її подала, на підставі пункту 1 частини п`ятої статті 332 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
22.01.2026 до Верховного Суду вдруге надійшла касаційна скарга Головного управління Національної поліції в Одеській області на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30.06.2025 у справі №420/11475/24, надіслана за допомогою підсистеми «Електронний суд».
За правилами частини першої статті 334 КАС України за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Перевіривши матеріали касаційної скарги Суд зазначає таке.
Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, Відповідно до вимог пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначається підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
Відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
У касаційній скарзі скаржник зазначає, що підставою касаційного оскарження судових рішень у цій справі є пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Посилаючись на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, скаржник зазначає про те, що суд апеляційної інстанції при розгляді справи не урахував висновку щодо застосування пунктів 2.2., 2.4. Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій, що сталися в органах і підрозділах системи МВС України, затвердженого наказом МВС України від 27.12.2002 №1346 у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 15.02.2021 y справі №805/4333/18-а (провадження №К/9901/5651/20).
Проте, Верховний Суд наголошує, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).
Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких має місце однакове правове регулювання спірних правовідносин.
Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.
Суд зауважує, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в мотивувальній частині постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
Отже, неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі з подібними правовідносинами.
Не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду, як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення, а не різним застосуванням норми.
Так, при встановленні доцільності посилання на постанови Верховного Суду, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, як на підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.
У такому випадку правовий висновок розглядається "не відірвано" від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.
Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду судовими рішеннями в подібних правовідносинах є такі, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (постанови від 16.05.2018 у справі №910/5394/15-г, від 19.06.2018 у справі №922/2383/16, від 12.12.2018 у справі №2-3007/11, від 16.01.2019 у справі №757/31606/15-ц, від 19.05.2020 у справі №910/719/19).
Так, у справі №805/4333/18-а Верховний Суд, погоджуючись з висновками судів попередніх інстанцій, вказав про те, що для прийняття відповідачем того чи іншого рішення, тобто складання акту за формою Н-1* або НТ*, повинно бути проведено службове розслідування в порядку передбаченому наказом Міністерства внутрішніх справ України від 27.12.2002 №1346, яким затверджений «Порядок розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій, що сталися в органах і підрозділах системи Міністерства внутрішніх справ України».
Водночас, за обставинами справи №805/4333/18-а станом на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій відповідач створив комісію з повторного розслідування нещасного випадку, що стався з капітаном поліції і таке розслідування не було закінчено, і рішення не прийнято.
Враховуючи викладене, суд виснував, що позовна вимога про визнання бездіяльності відповідача щодо нескладання стосовно позивача акту форми Н-1* про нещасний випадок (у тому числі поранення) і зобов`язання відповідача скласти такий акт не може бути задоволена, оскільки, складанню відповідного акту за формами Н-1* або НТ* повинно передувати призначення і проведення розслідування нещасного випадку з наступним прийняттям комісією відповідного рішення.
Оскільки станом на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій тривало проведення повторного розслідування нещасного випадку (наказ від 25.02.2019 №87), який стався з позивачем 11.01.2018, рішення не прийнято, суд дійшов висновку, що зазначена позовна вимога позивача є передчасною.
За обставинами справи №420/11475/24 було встановлено, що листом від 15.02.2024 завідувач Сектору державного нагляду за охороною праці МВС України повідомив, що за результатами опрацювання матеріалів розслідування Сектором встановлено порушення вимог Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій, що сталися в органах і підрозділах системи МВС України, затвердженого наказом МВС від 27.12.2002 №1346. Вказаний лист містив вимогу скасувати акти за формами Н-5* від 22.01.2024 та НТ* № 2 від 22.01.2024, складені за результатами розслідування нещасного випадку, який стався 15.01.1997 з колишнім працівником ОВС молодшим сержантом міліції ОСОБА_1 , та прийняти рішення щодо проведення повторного розслідування цього нещасного випадку з урахуванням зауважень Сектору. 
28.04.2024 листом №10/441-АК ГУ МВС України в Одеській області повідомило позивача, що відповідно до наказу ГУ МВС України в Одеській області від 27.02.2024 №2 було скасовано акт розслідування нещасного випадку (у т.ч. поранення) за формою Н-5* від 22.01.2024 та акт №2 про нещасний випадок невиробничого характеру за формою HT* від 22.01.2024, які складені за результатами розслідування нещасного випадку, що стався 15.01.1997. У зв`язку із відсутністю документів на підтвердження факту, втрати працівником працездатності на один робочий день чи більше або необхідності переведення потерпілого на іншу (легшу) роботу терміном не менш як на один робочий день чи випадку смерті в підрозділі, відповідач, посилаючись на п.2.1 «Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій, що сталися в органах і підрозділах системи МВС України» (затв. наказом МВС України від 27.12.2002 №1346) зазначив про відсутність підстав для проведення повторного розслідування нещасного випадку.
Втім, як встановив апеляційний суд, незважаючи на чітку необхідність прийняття рішення стосовно проведення повторного розслідування (про що зазначено у листі Сектору державного нагляду за охороною праці МВС від 15.02.2024 за №4168/21-2024), Ліквідаційна комісія, у зв`язку із відсутністю документів на підтвердження факту втрати працівником працездатності на один робочий день чи більше або ж необхідності переведення потерпілого на іншу (легшу) роботу терміном не менш як на один робочий день чи випадку смерті в підрозділі, повідомила позивача про відсутність підстав для проведення повторного розслідування нещасного випадку, посилаючись на п.2.1 Порядку №1346 (спірний лист від 28.04.2024 №10/441-АК).
Так, за наслідком дослідження змісту наказу відповідача від 27.02.2024 №2 про скасування актів розслідування нещасного випадку, судовою колегією з`ясовано, що вказаний індивідуальний акт було прийнято на виконання вимог Сектору державного нагляду за охороною праці МВС від 15.02.2024 №4168/21-2024, та на підставі доповідної записки від 22.02.2024 №10/400-ЛК.
Зважаючи на викладене, обставини означених справ є відмінними, позаяк у справі №805/4333/18-а на момент розгляду справи судами не було прийнято рішення за наслідками повторного розслідування нещасного випадку, яке тривало. Своєю чергою, у справі №420/11475/24 повторне службове розслідування не проводилося, тобто не було розпочате.
З огляду на наведене, колегія суддів Верховного Суду констатує, що правовідносини у цій справі та у справі №805/4333/18-а не є подібними.
Посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.
Водночас, Суд зазначає, що таке формальне посилання на постанову Верховного Суду (зокрема, і цитування окремих абзаців зазначеної постанови), не може вважатись належним обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, оскільки заявником не обґрунтовано подібності правовідносин у справі, на яку він посилається.
Ураховуючи наведене, Суд уважає недоведеними наявність підстави касаційного оскарження, визначених пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).
Відповідно до приписів статті 44 КАС України учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання касаційної скарги, її форми та змісту.
Верховний Суд звертає увагу заявника, що на стадії відкриття касаційного провадження касаційній суд не перевіряє законність і обґрунтованість судових рішень, а перевіряє касаційну скаргу на предмет дотримання особою, яка її подає, вимог щодо форми і змісту касаційної скарги, а також дотримання строків реалізації права на касаційне оскарження.
З урахуванням змін до КАС України, внесених Законом України від 15.01.2020 №460-IX і які набрали чинності 08.02.2020, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття до розгляду і відкриття касаційного провадження.
Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
Враховуючи приписи пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України, та не викладення скаржником належним чином підстав для касаційного оскарження судового рішення у даній справі, визначених частиною четвертою статті 328 КАС України, тому касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала.
Одночасно Суд роз`яснює, що повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню зі скаргою до суду, якщо буде усунуто обставини, які зумовили її повернення.
Ураховуючи викладене та керуючись статтями 328, 332 КАС України,
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу Головного управління Національної поліції в Одеській області на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30.06.2025 у справі №420/11475/24 - повернути особі, яка її подала.
Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи. Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими матеріалами.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя	Ж.М. Мельник-Томенко