УХВАЛА

28 січня 2026 року 
м. Київ

справа №300/3514/25
адміністративне провадження № К/990/1337/26 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача - Соколова В. М., суддів: Загороднюка А. Г., Білак М. В., перевіривши касаційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 25 червня 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду 10 грудня 2025 року у справі № 300/3514/25 за позовом ОСОБА_1 до державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Міністерство внутрішніх справ України Департамент пенсійних питань та соціального захисту про визнання незаконною та скасування постанови,
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Савки Ліани Олегівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Міністерство внутрішніх справ України Департамент пенсійних питань та соціального захисту, в якій просив: 
- визнати незаконною та скасувати постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Савки Ліани Олегівни ВП №76804160 від 07 травня 2025 року про закінчення виконавчого провадження по виконавчому листу № 300/5427/23, виданого 14 жовтня 2024 року;
- зобов`язати державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Савку Ліану Олегівну відновити виконавче провадження ВП №76804160 для подальшого виконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду у справі №300/5427/23 від 04 січня 2024 року, яке набрало законної сили 03 жовтня 2024 року, відповідно до його резолютивної частини в повному обсязі.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 25 червня 2025 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду 10 грудня 2025 року, адміністративний позов задоволено повністю.
Визнано протиправною та скасовано постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Савки Ліани Олегівни ВП №76804160 від 07 травня 2025 року про закінчення виконавчого провадження по виконавчому листу №300/5427/23, виданого 14 жовтня 2024 року.
Зобов`язано державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Савку Ліану Олегівну відновити виконавче провадження ВП №76804160 для подальшого виконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду у справі №300/5427/23 від 04 січня 2024 року, яке набрало законної сили 03 жовтня 2024 року, відповідно до його резолютивної частини в повному обсязі.
Не погоджуючись із прийнятими судовими рішеннями, Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції звернувся через підсистему «Електронний суд» до Верховного Суду з касаційною скаргою.
Відповідно до частини 3 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
За правилами частини першої статті 334 КАС України за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Перевіривши зміст оскаржуваних судових рішень, доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції виходить з такого.
Пункт 8 частини 2 статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".
Отже, оскарження рішень судів у касаційному порядку можливе лише у випадках, якщо таке встановлено законом.
Відповідно до частини третьої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження з перегляду ухвали про повернення заяви позивачеві (заявникові), а також судових рішень у справах, визначених статтями 280, 281, 287, 288 цього Кодексу, якщо рішення касаційного суду за наслідками розгляду такої скарги не може мати значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
Положеннями статті 287 КАС України передбачено особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця.
З матеріалів касаційної скарги слідує, що спір у цій справі виник у відносинах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби.
За такого правового врегулювання та обставин справи, оскарження рішень судів попередніх інстанцій в касаційному порядку можливе лише у випадку, якщо розгляд такої скарги може мати значення для формування єдиної правозастосовної практики.
Такими чином, законодавець обмежив можливість касаційного оскарження судових рішень у названій категорії адміністративних справ, поставивши можливість такого оскарження в залежність від імовірності значення ухваленого за наслідком касаційного провадження судового рішення для формування практики застосування відповідних правових норм.
Обґрунтовуючи необхідність касаційного перегляду судових рішень у цій справі заявник зазначає, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
Суд зазначає, що питання права, які мають фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, можуть охоплювати правові явища, що є найбільш суттєвими для такої практики та формування її однаковості. До таких явищ можна віднести систематичне порушення державою норм матеріального та процесуального права які зачіпають інтереси великого кола осіб, що супроводжуються чималою кількістю оскарження таких рішень у подібних справах, тощо.
Скаржник, у свою чергу, не зазначає про новітні, проблемні, засадничі, раніше ґрунтовно не досліджувані питання права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин.
Оскаржуючи судові рішення у справі щодо скасування постанови про закінчення виконавчого провадження, особливості провадження якої регулюються статтею 287 КАС України, заявник касаційної скарги не наводить належних доводів та обґрунтувань, що ця касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України та зазначає, що судом апеляційної інстанції не враховано висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 10 серпня 2022 року у справі № 453/1524/21, а також наводить цитату з постанови Верховного Суду від 16 січня 2025 року у справі № 580/1226/24.
Водночас, суд касаційної інстанції звертає увагу скаржника, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).
При цьому недостатньо самого лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.
При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, і, відповідно, має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.
Так, у справі № 453/1524/21 предметом оскарження були дії державного виконавця з приводу закінчення виконавчого провадження щодо примусового виконання судового рішення про поновлення особи на посаді. 
Верховний Суд у своїй постанові від 10 серпня 2022 року зазначив, що у провадженні районного суду перебуває справа щодо визнання незаконним та скасування наказу в частині, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення суду та відшкодування моральної шкоди. Між особою (позивачем у справі № 453/1524/21) та її роботодавцем (боржником у виконавчому провадженні) існує спір про право, і такий спір не може бути вирішений державним виконавцем у межах виконавчого провадження.
Отже, правовідносини у справі, на яку посилається скаржник, і в справі № 300/3514/25 є неподібними. 
У справі № 580/1226/24 Верховний Суд у пунктах 24, 25 своєї постанови зазначив, що з аналізу наведених норм права висновується, що виконавче провадження з підстав, визначених у пункті 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», закінчується у випадку фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. При цьому про закінчення виконавчого провадження з указаних підстав приймається мотивована постанова, яка має містити обставини, що свідчать про фактичне виконання судового рішення та засоби їхнього встановлення. Отже, закінчуючи виконавче провадження із зазначених підстав, державний виконавець зобов`язаний пересвідчитися, що відповідне зобов`язання виконано у чіткій відповідності з резолютивною частиною рішення суду та мотивами, якими керувався суд, постановляючи таке рішення.
Як убачається з оскаржуваних рішень, наведений правовий підхід Верховного Суду щодо застосування пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» не суперечить підходу, який застосований судами у справі № 300/3514/25. 
Так, суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях наголосили на тому, щ про закінчення виконавчого провадження з указаних підстав приймається мотивована постанова, яка має містити обставини, що свідчать про фактичне виконання судового рішення та засоби їхнього встановлення. закінчуючи виконавче провадження із зазначених підстав, державний виконавець зобов`язаний пересвідчитися, що відповідне зобов`язання виконано у чіткій відповідності з резолютивною частиною рішення суду та мотивами, якими керувався суд, постановляючи таке рішення.
Суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що із заяви Міністерства внутрішніх справ України від 03 квітня 2025 року №12/6-418, Висновку щодо виплати одноразової грошової допомоги відповідно до рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04 січня 2024 року, справа № 300/5427/23, та постанови про закінчення виконавчого провадження від 07 травня 2025 року неможливо встановити, з яких саме підстав та мотивів позивачу відмовлено у призначенні грошової допомоги, зокрема й чи відмовлено з підстав, передбачених пунктом 14 Порядку №850, як це визначено пунктом 9 Порядку №850, що є визначальною обставиною для встановлення фактичного та повного виконання рішення суду. Також, ані відповідач, ані третя особа не надали суду жодних доказів, які б свідчили про направлення рішення про відмову у призначенні грошової допомоги керівникові органу внутрішніх справ, у якому проходив службу позивач, або до уповноваженої установи Міністерства внутрішніх справ України для письмового повідомлення позивача із зазначенням мотивів відмови.
З уваги на зазначене, посилання заявника касаційної скарги, що рішення у цій справі прийняті без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у вказаних постановах Верховного Суду, є необґрунтованими.
Обґрунтовуючи посилання на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України скаржник зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо тлумачення «фактичного виконання рішення суду» у виконавчому провадженні стосовно одноразової грошової допомоги, призначеної на підставі рішень суду та Порядку № 850.
Водночас у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як на думку скаржника відповідна норма повинна застосовуватися.
Обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі норми матеріального права, яку неправильно застосовано судом апеляційної інстанції; висновок щодо правильного застосування якої ще не сформульовано Верховним Судом; у чому полягає помилка суду при застосуванні відповідної норми права; як на думку скаржника відповідна норма повинна застосовуватися.
Тож саме по собі посилання на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, за відсутності мотивованих аргументів неправильного застосування певної норми права, не є підставою для відкриття касаційного провадження.
Аналізуючи зміст касаційної скарги, Судом установлено, що заявником викладено суть спору у вказаній справі, обставини справи та фактично висловлено незгоду із прийнятими судовими рішеннями. Проте, заявник, посилаючись на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України та стверджуючи про відсутність правового висновку Верховного Суду, не конкретизує, який, на його думку, правовий висновок повинен бути висловлений у цій справі та який, одночасно, відсутній у рішеннях Верховного Суду та як відповідні норми права необхідно застосовувати, на думку, скаржника, а також не обґрунтував необхідність такого висновку у взаємозв`язку з посиланням на обставини справи, які можливо, на думку скаржника, мають певну своєрідність.
Формальне зазначення про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах без конкретизації норм права і позиції скаржника щодо того, як такі норми мають бути застосовані, не може вважатись належним виконанням вимог пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
Інші доводи скаржника в касаційній скарзі стосуються встановлення фактичних обставин справи та переоцінки доказів у ній, між тим як відповідно до частини другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Таким чином, перевіривши матеріали касаційної скарги, Суд дійшов висновку, що зміст ухвалених у цій справі судових рішень та доводи касаційної скарги не дають підстав вважати, що рішення суду касаційної інстанції за наслідком розгляду касаційної скарги матиме значення для формування єдиної правозастосовної практики у такій категорії адміністративних справ, а тому підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.
З огляду на зазначене та враховуючи приписи частини третьої статті 333 КАС України, у відкритті провадження необхідно відмовити.
Керуючись статтями 248, 287, 333 Кодексу адміністративного судочинства України,
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 25 червня 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду 10 грудня 2025 року у справі № 300/3514/25 за позовом ОСОБА_1 до державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Міністерство внутрішніх справ України Департамент пенсійних питань та соціального захисту про визнання незаконною та скасування постанови.
Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач В. М. Соколов

Судді А. Г. Загороднюк

М. В. Білак