ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

28 січня 2026 року 

м. Київ

справа № 753/11262/23 
провадження № 61-4220св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 

головуючого -	Луспеника Д. Д.,		
суддів:	Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,	Коломієць Г. В., Черняк Ю. В.,	
учасники справи:
позивачка - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Смерековий Гай», ОСОБА_2 ,
треті особи: Київська міська рада, Товариство з обмеженою відповідальністю «Арт Парк», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пелех Зоряна Богданівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Лукомський Павло Валерійович, на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 24 листопада 2023 року у складі судді Каліушка Ф. А. та постанову Київського апеляційного суду від 30 січня 2025 року у складі колегії суддів: Нежури В. А., Невідомої Т. О., Соколової В. В., 

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог 

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Смерековий Гай» (далі - ТОВ «Смерековий Гай»), ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Київська міська рада, Товариство з обмеженою відповідальністю «Арт Парк» (далі - ТОВ «Арт Парк»), приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пелех З. Б., про визнання правочинів недійсними.

Позовну заяву мотивувала тим, що 22 листопада 2006 року між Київською міською радою (орендодавець) та ТОВ «Новара-К» (орендар) укладено договір оренди земельної ділянки, відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає в оренду земельну ділянку площею 5,2557 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням - для будівництва, експлуатації та обслуговування житлово-офісного комплексу з об`єктами соціального призначення. 12 травня 2015 року було укладено договір № 12-05/15 про забудову земельної ділянки на АДРЕСА_1 . З урахуванням додаткових угод від 22 грудня 2017 року, 20 червня 2019 року та 15 жовтня 2020 року сторонами договору є п`ять фізичних осіб та шість юридичних осіб, у тому числі вона й відповідачка. 

Посилалася на те, що згідно з умовами договору № 12-05/15 сторони зобов`язуються спільно діяти для досягнення господарської мети - будівництва комплексу (сукупність багатоквартирних житлових будинків) на земельній ділянці. Результат спільного проєкту досягається сторонами шляхом набуття ними у власність квартир, нежитлових приміщень у збудованих багатоквартирних житлових будинках у складі комплексу в порядку та на умовах, передбачених цим договором.

Вказувала, що ОСОБА_2 на праві приватної власності належали об`єкти нерухомого майна, що є частиною майнового комплексу загальною площею 7 622,5 кв. м, та які знаходилися на земельній ділянці комунальної власності, кадастровий номер 8000000000:63:502:0001, площею 5,2557 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , а саме частка розміром 3/100 (нежитлова будівля магазин (літ. Б) загальною площею 208,8 кв. м, частка розміром 4/100 (нежитлова будівля овочесховище - 2 (літ. Д) загальною площею 304,60 кв. м. За умовами договору № 12-05/15 ОСОБА_2 надала згоду на знесення належного їй на праві власності нерухомого майна. Умовами додаткової угоди від 22 грудня 2017 року погоджено, що ОСОБА_2 не буде вчиняти будь-які дії, які можуть спричинити зміну замовника будівництва комплексу багатоквартирних житлових будинків (його черг), передачу земельної ділянки чи її частини для забудови іншій особі. Однак, всупереч умовам зазначеного договору відповідачка відчужила належне їй на праві власності нерухоме майно на користь ТОВ «Смерековий Гай» на підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу від 08 грудня 2021 року.
Посилалася на те, що неправомірні дії ОСОБА_2 щодо відчуження належного їй на праві власності нерухомого майна, яке використовувалося у процесі здійснення спільної діяльності, призвели до втрати нею можливості користування земельною ділянкою, а отже, і можливості виконувати свої зобов`язання за договором № 12-05/15 про забудову земельної ділянки на АДРЕСА_1 , оскільки спірна земельна ділянка передана в оренду ТОВ «Смерековий Гай» як власнику розташованого на ній нерухомого майна.

Зазначала, що укладення оспорюваних договорів між ОСОБА_2 та ТОВ «Смерековий Гай» фактично є односторонньою відмовою відповідачки від виконання обов`язків за договором про спільну діяльність, порушує його умови, оскільки перехід майна від відповідачки до ТОВ «Смерековий Гай», яке не є стороною № 12-05/15 про забудову земельної ділянки на АДРЕСА_1 , унеможливлює виконання такого договору, а також робить неможливим отримання нею житлової площі, передбаченої пунктом 11 акта розподілу площ від 20 червня 2019 року до договору № 12-05/15.

З огляду на наведене, ОСОБА_1 просила суд: 

- визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Смерековий Гай», серія та номер 3518, посвідчений 08 грудня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пелех З. Б., номер запису про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - 45536730;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Смерековий Гай», серія та номер 3519, посвідчений 08 грудня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пелех З. Б., номер запису про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - 45536856.

Суди розглядали цю справу неодноразово.

Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 24 листопада 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачка не надала суду достатніх доказів на підтвердження наявності в діях чи рішеннях відповідачів при укладенні оспорюваних правочинів порушень її прав, оскільки спірні договори були укладені 08 грудня 2021 року, майже через три місяці після того, як припинив свою дію договір оренди земельної ділянки - 12 вересня 2021 року, а неможливість виконання договору № 12-05/15 про забудову земельної ділянки на АДРЕСА_1 спричинена закінченням строку дії договору оренди землі, а не укладенням спірних правочинів.

Постановою Київського апеляційного суду від 22 травня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 24 листопада 2023 року - без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для визнання правочинів недійсними, оскільки ОСОБА_1 , яка не є стороною цих правочинів, не довела, що внаслідок їх укладення були порушені її права та інтереси. Оспорювані договори були укладені між ОСОБА_2 та ТОВ «Смерековий Гай» майже через три місяці після припинення дії договору оренди земельної ділянки, у зв`язку з чим подальше виконання договору № 12- 05/15 вже було неможливим.

Постановою Верховного Суду від 09 жовтня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діяв адвокат Лукомський П. В., задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 22 травня 2024 року скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції (касаційне провадження № 61-9452св24).

Скасовуючи постанову апеляційного суду та направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд зазначив, що суди попередніх інстанцій не обґрунтували належним чином, на якій правовій підставі, з урахуванням умов договору № 12-05/15, вони дійшли висновку про припинення зобов`язань за цим договором, а отже і підстав для звільнення ОСОБА_2 від виконання взятих на себе зобов`язань. Залишилися поза увагою суду апеляційної інстанції доводи апеляційної скарги щодо відсутності нерухомого майна, яке виступало предметом оспорюваних правочинів купівлі-продажу, з посиланням на докази знесення такого майна на підставі умов договору № 12-05/15 та зведення на його місці новоствореного нерухомого майна, передбаченого умовами зазначеного договору.

З урахуванням наведеного Верховний Суд дійшов висновку про те, що суди попередніх інстанцій не визначилися з характером спірних правовідносин, неповно встановили обставини справи, не надали обґрунтованої правової оцінки усім наявним у матеріалах справи доказам, у зв`язку з чим дійшли передчасного висновку про те, що права ОСОБА_1 не можуть вважатись порушеними.

Останньою постановою Київського апеляційного суду від 30 січня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діяв адвокат Бешлега А. В., залишено без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 24 листопада 2023 року - без змін. 

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд, повно та всебічно дослідивши і оцінивши обставини справи, належність, допустимість, достовірність кожного наданого сторонами доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи висновки та вказівки Верховного Суду, висловлені у постанові від 09 жовтня 2024 року у цій цивільній справі, погодився з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 . Також апеляційний суд дійшов висновку про те, що доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи 

У березні 2025 року ОСОБА_1 , від імені якої діяв адвокат Лукомський П. В., із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 24 листопада 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 січня 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, з урахуванням уточнень, просить оскаржувані судові рішення скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Як на підставу касаційного оскарження заявниця посилається на неврахування судами першої та апеляційної інстанцій правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 439/212/14-ц, від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц та постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 750/2728/16-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 462/4611/13-ц, від 17 березня 2021 року у справі № 191/4197/16-ц, 19 травня 2021 року у справі № 693/624/19, від 26 травня 2021 року у справі № 727/2525/20, від 01 травня 2020 року у справі № 182/2214/16-ц та інших (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України). Також заявниця вказує на відсутність правового висновку Верховного Суду щодо застосування статей 13, 215 ЦК України у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, заявниця посилається на неврахування апеляційним судом під час нового розгляду справи вказівок Верховного Суду, висловлених у постанові від 09 жовтня 2024 року в цій справі (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:

- не звернули увагу на те, що оспорювані договори купівлі-продажу порушують інтереси заявниці, суперечать договору № 12-05/15 і законодавству України, оскільки є фраудаторними;

- не врахували, що нерухоме майно, яке є предметом оспорюваних договорів купівлі-продажу, знищено на підставі умов договору № 12-05/15;

- не звернули увагу на те, що укладення відповідачами оспорюваних договорів купівлі-продажу є фактично односторонньою відмовою ОСОБА_2 від виконання обов`язків за договором № 12-05/15 і порушує його умови, оскільки перехід майна від відповідачки до ТОВ «Смерековий Гай», яке не є стороною договору № 12-05/15 про забудову земельної ділянки на АДРЕСА_1 , унеможливлює виконання такого договору, а також робить неможливим отримання нею житлової площі, передбаченої пунктом № 11 акта розподілу площ від 20 червня 2019 року до договору № 12-05/15;

- не врахували, що конструкція фраудаторного правочину може бути застосована до правовідносин купівлі-продажу нерухомого майна, які виникли між продавцем та покупцем;

- проігнорували, що оспорювані договори купівлі-продажу було укладено відповідачами із значною різницею в ціні щодо ринкової вартості їх предмета;

- не надали належної оцінки всім доводам та аргументам заявниці тощо.

Також у касаційній скарзі заявниця вказала на те, що апеляційний суд:

- не звернув увагу на те, що лист Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської державної адміністрації від 02 серпня 2021 року № 05716-18886 не підтверджує відсутності правових підстав для оформлення договору оренди земельної ділянки, на якій сторонами договору № 12-05/15 здійснюється будівництво;

- не обґрунтував належним чином, на якій правовій підставі, з урахуванням умов договору № 12-05/15, він дійшов висновку про припинення зобов`язань за цим договором, в отже і підстав для звільнення ОСОБА_2 від виконання взятих на себе зобов`язань;

- не звернув увагу на те, що про порушення прав сторін договору № 12-05/15 у зв`язку з відчуженням на користь ТОВ «Смерековий Гай» нерухомого майна, яке знаходилось на земельній ділянці на АДРЕСА_1 та було передано його власниками для використання у процесі реалізації спільного проєкту (в тому числі шляхом знесення) за договором № 12-05/15, наголошував суд при розгляді справи № 910/10090/22 за позовом ТОВ «Київський домобудівний комбінат» до ТОВ «Навара-К», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: ТОВ «Смерековий Гай», Київська міська рада, про зобов`язання виконати умови договору, яка є преюдиційною.

У травні 2025 року ТОВ «Смерековий Гай» через підсистему «Електронний суд» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому зазначило про необґрунтованість та безпідставність доводів касаційної скарги, а також про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, тощо.

У червні 2025 року ТОВ «Арт Парк» через підсистему «Електронний суд» подало до Верховного Суду пояснення по суті справи, в яких висловило свою згоду із доводами та вимогами касаційної скарги ОСОБА_1 . 

Рух справи в суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 02 квітня 2025 року касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Лукомський П. В., на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 24 листопада 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 січня 2025 року передано на розгляд судді-доповідачеві Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 14 квітня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Лукомський П. В., залишено без руху та надано заявниці строк для усунення її недоліків, а саме надання суду уточненої редакції касаційної скарги із зазначенням щодо якої саме норми права відсутній висновок Верховного Суду та належним чином обґрунтувати необхідність формулювання такого висновку.

Ухвалою Верховного Суду від 14 травня 2025 року (після усунення недоліків касаційної скарги) відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Лукомський П. В., на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 24 листопада 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 січня 2025 року з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано із Дарницького районного суду міста Києва матеріали справи № 753/11262/23; надано іншим учасникам справи строк для подання відзиву.

У липні 2025 року матеріали справи № 753/11262/23 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 19 січня 2026 року справу № 753/11262/23 призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.  

Позиція Верховного Суду 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до рішення Київської міської ради від 28 вересня 2006 року земельна ділянка площею 5,2557 га, кадастровий номер 8000000000:63:502:0001, передана в оренду ТОВ «Навара-К» строком на п`ять років.

12 травня 2015 року укладено договір № 12-05/15 про забудову земельної ділянки на АДРЕСА_1 . З урахуванням додаткових угод від 22 грудня 2017 року, 20 червня 2019 року та 15 жовтня 2020 року сторонами договору є п`ять фізичних осіб та шість юридичних осіб, у тому числі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Згідно з умовами договору № 12-05/15 сторони зобов`язуються спільно діяти для досягнення господарської мети - будівництва комплексу (сукупність багатоквартирних житлових будинків) на земельній ділянці, кадастровий номер 8000000000:63:502:0001, площею 5,2557 га, яка розташована на АДРЕСА_1 .

На земельній ділянці, кадастровий номер 8000000000:63:502:0001, розташований майновий комплекс, який перебував у спільній частковій власності ОСОБА_3 (2/100, 7/100 та 2/1000 часток), ОСОБА_2 (3/100, 4/100 часток) та ОСОБА_4 (4/100, 50/100 часток), ТОВ «Навара-К» 28/1000 часток.

У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази щодо знесення цих об`єктів нерухомого майна.

Згідно з умовами договору № 12-05/15 про забудову земельної ділянки на АДРЕСА_1 , ТОВ «Навара-К» зобов`язувалося вжити заходів щодо поновлення договору оренди земельної ділянки, вказаної в пункті 1.3 цього договору, та передати будівельний майданчик підряднику для забудови.

Листом від 02 серпня 2021 року за вих. № 05716-18886 Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської державної адміністрації повідомив ТОВ «Навара-К», що оскільки на земельній ділянці, кадастровий номер 8000000000:63:502:0001, розташований майновий комплекс, який перебуває у спільній частковій власності ОСОБА_3 (2/100, 7/100 та 2/1000 часток), ОСОБА_2 (3/100, 4/100 часток) та ОСОБА_4 (4/100, 50/100 часток), в той час як за ТОВ «Навара-К» зареєстровано право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна, розмір частки якого складає 28/1000, то поновлення ТОВ «Навара-К» договору оренди земельної ділянки від 04 грудня 2006 року буде порушенням прав інших власників майна, розташованого на зазначеній земельній ділянці.

08 грудня 2021 року ОСОБА_2 на підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу відчужила об`єкти нерухомості на користь ТОВ «Смерековий Гай», які перебували у її власності, а саме частку розміром 3/100 (нежитлова будівля магазин (літ. Б)) загальною площею 208,80 кв. м та частку розміром 4/100 (нежитлова будівля овочесховище - 2 (літ. Д)), загальною площею 304,60 кв. м.

Рішенням Київської міської ради від 18 травня 2023 року передано ТОВ «Смерековий Гай» в оренду на п`ять років земельну ділянку площею 5,2557 га, кадастровий номер 8000000000:63:502:0001, для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної та ринкової інфраструктури на АДРЕСА_1 у зв`язку з набуттям права власності на нерухоме майно.

Правове обґрунтування 

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19).

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). 

Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

Згідно з частинами першою, другою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно з частиною першою статті 1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Вказаний правовий висновок узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17.

Водночас у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 зазначено, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). 

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). 

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). 

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виконавши вказівки Верховного Суду, викладені у постанові у цій справі від 09 жовтня 2024 року, дослідивши наявні у справі докази та давши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що позивачка не надала суду достатніх доказів на підтвердження наявності в діях чи рішеннях відповідачів при укладенні оспорюваних правочинів порушень її прав, оскільки спірні договори були укладені 08 грудня 2021 року майже через три місяці після того, як припинив свою дію договір оренди земельної ділянки - 12 вересня 2021 року, а неможливість виконання договору № 12-05/15 про забудову земельної ділянки на АДРЕСА_1 спричинення закінченням строку дії договору оренди землі, а не укладенням спірних правочинів.

Аргументи касаційної скарги про те, що оспорювані договори купівлі-продажу порушують інтереси заявниці, суперечать договору № 12-05/15 і законодавству України та є фраудаторними, Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

З конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом.

Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду інтересам інших учасників правовідносин, з якими він пов`язаний зобов`язаннями.

Зазначений правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 369/11268/16-ц зазначено, що позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення виконання зобов`язань. 

Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) використовувала/використовували право на зло; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувати); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (постанова Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 747/306/19).

Судами попередніх інстанцій у цій справі встановлено та аналіз матеріалів справи свідчить про те, що заявниця не надала належних та допустимих доказів того, що оспорювані договори купівлі-продажу, укладені між відповідачами ОСОБА_2 та ТОВ «Смерековий Гай», на шкоду її інтересам та інтересам інших учасників правовідносин, з якими вона пов`язана зобов`язаннями за договором від 12 травня 2015 року № 12-05/15, або того, що вона має право вимоги до ОСОБА_2 , а тому підстав для визнання оспорюваних договорів купівлі-продажу фраудаторними немає.

Натомість Верховний Суд в силу положень частини першої статті 400 ЦПК України позбавлений можливості здійснювати переоцінку доказів, досліджених судами першої та апеляційної інстанцій.

Аргументи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не врахував, що про порушення прав сторін договору № 12-05/15 у зв`язку з відчуженням на користь ТОВ «Смерековий Гай» нерухомого майна, яке знаходилось на земельній ділянці на АДРЕСА_1 та було передано його власниками для використання у процесі реалізації спільного проєкту (в тому числі шляхом знесення) за договором № 12-05/15, наголошував суд при розгляді справи № 910/10090/22 за позовом ТОВ «Київський домобудівний комбінат» до ТОВ «Навара-К», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: ТОВ «Смерековий Гай», Київська міська рада, про зобов`язання виконати умови договору, яка є преюдиційною, Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.
Відповідно до частини п`ятої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Преюдиція - це встановлене процесуальним законом правило (нетиповий нормативний припис) звільнення від доказування обставин, встановлених в мотивувальній частині рішення суду у цивільній, господарській, адміністративній справі, при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини або постановою суду у справі про адміністративне правопорушення, вироком, іншим кримінально-процесуальним актом, коли в силу закону завершення провадження по кримінальній справі не може бути закінчене постановленням вироку про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої їх ухвалено, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно або неповно, та не має права їх тлумачити на власний розсуд. 

Аналіз змісту судових рішень у господарській справі № 910/10090/22 за позовом ТОВ «Київський домобудівний комбінат» до ТОВ «Навара-К», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: ТОВ «Смерековий Гай», Київська міська рада, про зобов`язання виконати умови договору, у Єдиному державному реєстрі судових рішень свідчить про те, що встановлені у цій справі обставини не є преюдиційними до справи, яка переглядається, з огляду на склад її сторін.

Крім того, рішенням Господарського суду м. Києва від 02 лютого 2023 року у справі № 910/10090/22, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 29 червня 2023 року, в задоволенні позову ТОВ «Київський домобудівний комбінат» було відмовлено повністю. 

Доводи касаційної скарги про те, що укладення відповідачами оспорюваних договорів купівлі-продажу є фактично односторонньою відмовою ОСОБА_2 від виконання обов`язків за договором № 12-05/15 і порушує його умови, оскільки перехід майна від відповідачки до ТОВ «Смерековий Гай», яке не є стороною договору № 12-05/15 про забудову земельної ділянки на АДРЕСА_1 , унеможливлює виконання такого договору, а також робить неможливим отримання нею житлової площі, передбаченої пунктом № 11 акта розподілу площ від 20 червня 2019 року до договору № 12-05/15, Верховний Суд також відхиляє оскільки, як свідчить аналіз матеріалів справи, яка переглядається, та встановлено судами попередніх інстанцій, неможливість виконання договору № 12-05/15 є насамперед наслідком закінчення строку дії договору оренди земельної ділянки, кадастровий номер 8000000000:63:502:0001, площею 5,2557 га, на АДРЕСА_1 , від 12 вересня 2021 року, та незавершення ТОВ «Арт Парк» будівництва комплексу багатоквартирних житлових будинків) на цій земельній ділянці у строки, передбачені проєктною документацією, а не наслідком укладення відповідачами спірних правочинів. 

Крім того, Верховний Суд звертає увагу на те, що як відповідачка ОСОБА_2 так і позивачка у зв`язку з невиконанням договору про спільну діяльність № 12-05/15 не набули у власність квартири у житловому будинку на АДРЕСА_1 , будівництво якого фактично не було завершене.

Аргументи касаційної скарги про те, що нерухоме майно, яке є предметом оспорюваних договорів купівлі-продажу, знищено на підставі умов договору № 12-05/15, зводяться до необхідності встановлення нових обставин справи та до переоцінки доказів, що виходить за межі компетенції суду касаційної інстанції.

Водночас Верховний Суд враховує, що у цій справі суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку про те, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази щодо знесення цих об`єктів нерухомого майна, які належали відповідачці ОСОБА_2 .

Доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 439/212/14-ц, від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, та постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 750/2728/16-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 462/4611/13-ц, від 17 березня 2021 року у справі № 191/4197/16-ц, від 19 травня 2021 року у справі № 693/624/19, від 26 травня 2021 року у справі № 727/2525/20, від 01 травня 2020 року у справі № 182/2214/16-ц та інших, є необґрунтованими, оскільки оскаржувані судові рішення таким висновкам не суперечать, і встановлені судами у цій справі фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є іншими ніж у справі, яка переглядається. У цій справі суди виходили з конкретних обставин справи з урахуванням наданих сторонами доказів. 

Аргументи касаційної скарги про відсутність правового висновку Верховного Суду щодо застосування статей 13, 215 ЦК України у подібних правовідносинах є безпідставними з огляду на те, що практика суду касаційної інстанції щодо питання застосування вказаних норм ЦПК України та ознак кваліфікації судом договорів як фраудаторних є сталою. 

Водночас колегія суддів вважає за необхідне наголосити на тому, що Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц, провадження № 14-43цс22).

Посилання у касаційній скарзі на те, що конструкція «фраудаторного правочину» може бути застосована до правовідносин купівлі-продажу нерухомого майна, які виникли між продавцем та покупцем, Верховний Суд відхиляє, оскільки вони зводяться до суб`єктивного тлумачення заявницею чинних положень ЦК України.

Доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не надали належної оцінки всім доводам та аргументам заявника, Верховний Суд також відхиляє, оскільки, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99).

Інші наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, та зводяться до переоцінки обставин справи і доказів, незгоди заявниці з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. 

Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Ponomaryov v. Ukraine», заява № 3236/03; від 24 липня 2003 року у справі «Ryabykh v. Russian Federation», заява № 59498/00; від 21 вересня 2006 року у справі «Nelyubin v. Russia», заява № 14502/04).

Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. 

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених частиною першою статті 410 ЦПК України.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_5 , залишити без задоволення. 

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 24 листопада 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 січня 2025 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Головуючий	Д. Д. Луспеник   	
Судді:	І. Ю. Гулейков   	
	Г. В. Коломієць   	
	Р. А. Лідовець   	
	Ю. В. Черняк