ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2026 року
м. Київ

справа № 641/8415/23
провадження № 61-4004св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Ступак О. В., Шиповича В. В.,

учасники справи:
позивач - акціонерне товариство «Сенс Банк»;
відповідачі -  ОСОБА_1 ;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника  ОСОБА_1  - адвоката Романенко Наталії Анатоліївни на рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 26 серпня 2024 року у складі судді Чайка І. В. та постанову Харківського апеляційного суду від 26 лютого 2025 рокуу складі колегії суддів: Пилипчук Н. П., Маміної О. В., Яцини В. Б.

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2023 року акціонерне товариство «Сенс Банк» (далі - АТ «Сенк Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 03 червня 2020 року року між акціонерним товариством «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк»), яке змінило найменування на АТ «Сенк Банк»,та ОСОБА_1 було укладено угоду про надання споживчого кредиту № 500831461, за умовами якої позичальнику надано кредит у розмірі 632 752,83 грн строком на 84 місяця зі сплатою 32 % річних за користування ним.

Позичальник не виконав належним чином взятих на себе зобов`язань, внаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 853 579,06 грн.

З метою досудового, добровільного врегулювання спору на адресу позичальника було направлено досудову вимогу щодо виконання договірних зобов`язань, яку відповідач не виконав. 

Враховуючи викладене, АТ «Сенк Банк» просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь вищевказану заборгованість та судові витрати.

Короткий зміст рішень суду першої інстанції 

Рішенням Комінтернівського районного суду міста Харкова від 26 серпня 2024 року позов АТ «Сенс Банк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс Банк» суму заборгованості за кредитним договором від 03 червня 2020 року № 500831461 в розмірі 575 402,53 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що в переддоговірному порядку сторони узгодили всі істотні умови договору про надання споживчого кредиту та банком перераховано на рахунок, який було відкрито відповідачу на виконання укладеного договору, кошти в розмірі 632 752,83 грн.

Відповідач ОСОБА_1 погодився із укладеним кредитним договором та погашав заборгованість саме за цим договором шляхом внесення коштів на рахунки позивача, що підтверджено випискою по особових рахунках відповідача за період з 03 червня 2020 року по 08 серпня 2023 року. 

За таких обставин, суд вважав обґрунтованими доводи АТ Сенс Банк про існування як договірних відносин між сторонами, так і неналежне виконання відповідачем умов кредитного договору.

В липні 2023 року на виконання вимог частини четвертої статті 16 Закону України «Про споживче кредитування» представником АТ «Сенс Банк» надіслано на адресу ОСОБА_1 вимогу про дострокове виконання договірних зобов`язань за кредитним договором та погашення заборгованості в розмірі 820 856,66 грн протягом 30 календарних днів з моменту отримання вимоги банку, що підтверджується поштовим цінним листом з описом вкладення та реєстрами відправки. Однак відповідач вимогу банка про дострокове виконання договірних зобов`язань не виконав, заборгованість не погасив. Тому у відповідача виник обов`язок дострокового повернення всієї суми грошових коштів за кредитним договором.

З наданого банком розрахунку вбачається, що відповідач не в повному обсязі сплачував суму кредиту, у зв`язку з чим утворилася заборгованість за період з 03 червня 2020 року по 08 серпня 2023 року у розмірі 853 579,06 грн, з яких: 575 402,53 грн заборгованість за кредитом, 278 176,53 грн заборгованість по відсоткам за користування кредитом.

Стороною відповідача вказаний розрахунок не спростовано, однак враховуючи пункти 6, 6-1 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування», суд дійшов до висновку, що відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача суми нарахованих за період з 03 червня 2020 року по 08 серпня 2023 року процентів за користування кредитом в розмірі 278 176,53 грн.

Додатковим рішенням Комінтернівського районного суду міста Харкова від 11 вересня 2024 року заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Романенко Н. А. про ухвалення додаткового рішення у справі задоволено. Стягнуто з АТ «Сенк Банк» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 10 754,53 грн. 

Додаткове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що 02 вересня 2024 року від представника ОСОБА_1 - адвоката Романенко Н. А. надійшла заява про ухвалення додаткового рішення в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10 754,53 грн. На підтвердження вказаних витрат стороною відповідача надано договір про надання правничої допомоги від 19 березня 2024 року, додаткову угоду № 1 до цього договору та акт виконаних робіт від 29 серпня 2024 року, в яких зазначено розмір гонорару в сумі 33 000 грн.

Заявлені представником відповідача витрати на правничу допомогу пов`язані з розглядом справи у суді першої інстанції, розмір цих витрат є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову.

Враховуючи, що позовні вимоги АТ «Сенк Банк» було частково задоволено, то суд дійшов висновку про задоволення заяви представника відповідача - адвоката Романеко Н. А. щодо стягнення з позивача на користь відповідача судових витрат на правничу допомогу у розмірі 10 754,53 грн.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 

Постановою Харківського апеляційного суду від 26 лютого 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 26 серпня 2024 року в оскаржуваній частині скасовано та ухвалено нове судове рішення. Позов АТ «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс Банк» суму заборгованості за кредитним договором № 500831461 від 03 червня 2020 року в розмірі 575 402,53 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що за змістом апеляційної скарги ОСОБА_1 оскаржує рішення суду першої інстанції лише в частині задоволених позовних вимог, у зв`язку з чим в іншій частині рішення апеляційним судом не переглядається. 

Ціна позову в цій справі перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Тому ця справа не могла бути розглянута за правилами спрощеного позовного провадження. За таких умов, оскаржуване рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині підлягає скасуванню у зв`язку з порушенням норм процесуального права з ухваленням в цій частині нового судового рішення.

Матеріали справи в своїй сукупності свідчать про те, що відповідач отримав кредит за договором № 500831461 від 03 червня 2020 року, однак в повному обсязі не виконав взяті на себе зобов`язання та в добровільному порядку у строки, передбачені кредитним договором, отримані в кредит кошти не повернув, тому наявні підстави для стягнення з нього на користь позивача заборгованості за кредитом в розмірі 575 402,53 грн.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

27 березня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Романенко Н. А. подала до Верховного Суду через підсистему Електронний суд касаційну скаргу на рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 26 серпня 2024 року та постанову Харківського апеляційного суду від 26 лютого 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволені позову.

Касаційна скарга подана на підставі пунктів 1, 3, 4 частини другої статті 389, пункту 1 частини третьої статті 411 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та обґрунтована тим, що суди не врахували правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, від 04 грудня 2019 року у справі 917/1739/17, у постановах Верховного Суду від 25 березня 2019 року у справі № 198/787/16-ц, від 25 березня 2019 року у справі № 520/1676/17, від 14 липня 2021 року у справі № 641/2207/18, від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20, від 15 червня 2022 року у справі № 333/5483/20, а також - не дослідили зібрані у справі докази. Крім того, заявник вважає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування положень частини першої статті 640, частини першої, другої статті 642 та частини першої статті 643 ЦК України, частини першої статті 13, частини четвертої статті 16 Закону України «Про споживче кредитування» у подібних правовідносинах.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2025 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Комінтернівського районного суду міста Харкова.

29 квітня 2025 року справа № 641/8415/23 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2026 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Романенко Н. А. мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, угода про надання споживчого кредиту № 500831461 від 03 червня 2020 року є неукладеною, оскільки: відсутній акцепт позивача про прийняття пропозиції відповідача на укладення цієї угоди; відсутній підписаний сторонами договір (який вимагається офертою) як невід`ємна частина зазначеної угоди; відсутні істотні умови, передбачені пунктами 1, 11, 12, 13, 14 частини першої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Посилаючись на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, суд апеляційної інстанції не застосував правовий висновок у пункті 48 цієї постанови, в якому зазначено, що у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна зі сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами ЦК України. 

Отже, фактичні дії щодо виконання договору не є підставою для визнання договору укладеним, а правові наслідки вчинення таких дій щодо виконання неукладеного договору визначаються главою 83 ЦК України. Тобто ці фактичні дії вважаються такими, що вчинені без достатніх правових підстав, відповідно кошти, передані сторонами одна одній, є безпідставно набутим сторонами майном.

Крім того, вирішуючи питання щодо розміру заборгованості за тілом кредиту та відсотками, суди першої та апеляційної інстанцій не перевірили, чи відповідають суми, зазначені в розрахунку заборгованості сумам, які встановлені графіком за відповідні періоди.

Вимога позивача про дострокове повернення споживчого кредиту є незаконною та не підлягає задоволенню у зв`язку з невідповідністю такої вимоги умовам частини четвертої статті 16 Закону України «Про споживче кредитування».

За розрахунком заборгованості прострочена заборгованість за тілом кредиту складає 44 019,57 грн, однак вона не підлягає стягненню, оскільки угода про надання споживчого кредиту № 500831461 від 03 червня 2020 року є неукладеною. 

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

03 червня 2020 року ОСОБА_1 підписав оферту на укладення з АТ «Альфа-Банк» угоди про надання споживчого кредиту № 500831461, за умовами: тип кредиту - кредит готівкою; сума кредиту - 632 752,83 грн; процентна ставка - 32% річних; тип ставки - фіксований; строк кредиту - 84 місяців; дата повернення кредиту -04 червня 2027 року. Кредит позичальник просив надати для повернення заборгованості за кредитним договором від 17 жовтня 2019 року № 501195245 в розмірі 304 240,65 грн, повернення заборгованості за кредитним договором від 18 лютого 2020 року № 501237243 в розмірі 328 512,18 грн. Строк для акцепту банку - 30 робочих днів з моменту отримання банком оферти (а.с.4).

03 червня 2020 року АТ «Альфа-Банк» підписано акцепт пропозиції на укладення договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб (а.с.5 зворот-6).

Додатком № 1 до угоди про надання кредиту № 500831461 сторони узгодили графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки (а.с.4 зворот-5).

03 червня 2020 року ОСОБА_1 підписано паспорт споживчого кредиту за умовами, аналогічними викладеним в оферті на укладання угоди про надання кредиту № 500831461 та анкету-заяву про акцепт публічної пропозиції АТ «Альфа-Банк» на укладення договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк» (а.с.6).

Відповідно до меморіального ордеру № 732502 від 04 червня 2020 року ОСОБА_1 було перераховано 632 752,83 грн (а.с.15).

Рішенням позачергових загальних зборів акціонерів АТ «Альфа-Банк» було змінено найменування АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк», про що 30 листопада 2022 року внесено відповідний запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.42-44).

На підтвердження факту надання кредиту та користування кредитними коштами банком до позовної заяви долучено виписку по особовим рахункам ОСОБА_1 з 03 червня 2020 року по 08 серпня 2023 року (а.с.16-30).

Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитом у ОСОБА_1 станом 08 серпня 2023 року існує заборгованість за кредитним договором від 03 червня 2020 року № 500831461 в розмірі 853 579,06 грн, з яких заборгованість за кредитом - 575 402,53 грн, заборгованість за відсотками - 278 176,53 грн (а.с.16).

05 липня 2023 року АТ «Сенс Банк» на адресу ОСОБА_1 надіслано вимогу про усунення порушень, а саме банк вимагав протягом 30 календарних днів з моменту отримання письмової вимоги банку, але в будь-якому випадку не пізніше 35 календарних днів з моменту надсилання даної вимоги, усунути порушення умов кредитного договору та погасити заборгованість в розмірі простроченого боргу, у випадку невиконання, - достроково повернути кредит у повній непогашеній сумі та сплатити всі нараховані і несплачені проценти за користування кредитом, комісії, а саме 820 856,66 грн (а.с.31-40).

2. Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пунктів 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Романенко Н. А. не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За змістом касаційної скарги рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 26 серпня 2024 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог АТ «Сенк Банк» до ОСОБА_1 про стягнення 278 176,53 грн заборгованості по відсоткам за користування кредитом не оскаржується, тому в силу положень вищенаведеної частини першої статті 400 ЦПК України Верховним Судом не переглядається.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Згідно зі статтею 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Відповідно до статті 638 ЦК України в редакції, чинній на час укладення угоди про надання споживчого кредиту № 500831461 від 03 червня 2020 року, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно зі статтею 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша статті 527 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. 

Згідно зі статтею 129 Конституції України до основних засад судочинства відноситься, зокрема принцип змагальності сторін і свободи в наданні ними суду своїх доказів та в доведенні перед судом їхньої переконливості. Вказане положення є головним нормативним закріпленням принципів змагальності та диспозитивності в законодавстві України.

Загальна формула принципу змагальності та диспозитивності у цивільному судочинстві закріплена в статтях 12, 13 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до принципу диспозитивності обов`язок доказування фактичних обставин, що мають значення для справи, повною мірою покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статей 79, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Апеляційним судом було встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 , підписавши оферту на укладення угоди про надання кредиту № 500831461, а банк, прийнявши пропозицію (акцепт) укласти угоду, фактично уклали угоду про надання кредиту, тобто кредитний договір № 500831461 від 03 червня 2020 року, який містить інформацію про суму кредиту, мету кредиту, умови та порядок видачі, строк їх повернення, погашення, розмір відсоткової ставки (річної), вони підписані сторонами, сторони досягли домовленості з усіх істотних умов договору, на момент укладення договору позичальник не заявляв додаткових вимог щодо умов кредитного договору та в подальшому частково виконував його умови, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним й відповідало їхній внутрішній волі..

Отже, встановивши факт існування між сторонами кредитних зобов`язань та неналежне виконання позичальником умов кредитного договору, що призвело до виникнення заборгованості, апеляційний суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості за кредитним договором згідно з вимогами статті 526 ЦК України, якою передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

У спорах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.

У справі, що переглядається, позивач довів належними та допустимими доказами факт укладення з ОСОБА_1 кредитного договору, надання позичальнику кредитних коштів, тобто виконання належним чином своїх обов`язків та прострочення виконання позичальником взятих на себе зобов`язань.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що тягар доказування покладається на обидві сторони спору. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Вищенаведене узгоджується, з правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду від 21 лютого 2024 року у справі № 415/160/17.

Доводи касаційної скарги про неукладеність кредитного договору є безпідставними, оскільки не можна вважати неукладеним договір після його повного або часткового виконання сторонами, як вірно зазначив апеляційний суд. При цьому, ОСОБА_1 не заперечував факт отримання та використання кредитних коштів, часткове виконання умов кредитного договору шляхом сплати відповідних платежів, а також факту неналежного виконання зобов`язань перед банком, тому відсутні підстави вважати, що між сторонами не склалися договірні правовідносини.

Зазначене узгоджується із правовими висновками, викладеними у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24 лютого 2025 року у справі № 504/3085/20 та постанові Верховного Суду від 19 березня 2025 року у справі № 638/20143/23.

Отже, за встановленими у цій справі обставинами неналежне виконання грошових зобов`язань призвело до виникнення заборгованості за Кредитним договором, тому вимоги позивача про стягнення заборгованості є обґрунтованими.

За змістом частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи мають право оскаржити у касаційному порядку, зокрема рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи.

Обґрунтовуючи касаційну скаргу, представник ОСОБА_1 - адвокат Романенко Н. А. зазначила, що не оскаржує судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови позивачу у стягненні процентів за користування кредитом в розмірі 278 176,53 грн. 

При цьому в оскаржуваному судовому рішенні апеляційного суду вказано, що за змістом апеляційної скарги ОСОБА_1 оскаржував рішення суду першої інстанції лише в частині задоволених позовних вимог, у зв`язку з чим в іншій частині рішення апеляційним судом не переглядається. 

Тобто, суд апеляційної інстанції перевіряв законність і обґрунтованість рішення суду в частині задоволених позовних вимог банку та стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс Банк» суми заборгованості за кредитним договором від 03 червня 2020 року № 500831461 в розмірі 575 402,53 грн.

Оскільки постановою Харківського апеляційного суду від 26 лютого 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено частково, рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 26 серпня 2024 року в оскаржуваній частині скасовано у зв`язку з порушенням норм процесуального права, так як справа не могла бути розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження, та ухвалено нове судове рішення, тому рішення місцевого суду в зазначеній частині не може бути предметом перевірки Верховним Судом.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

З огляду на характер спірних правовідносин та встановлені апеляційним судом обставини справи, посилання заявника в касаційній скарзі на правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, від 04 грудня 2019 року у справі 917/1739/17, у постановах Верховного Суду від 25 березня 2019 року у справі № 198/787/16-ц, від 25 березня 2019 року у справі № 520/1676/17, від 14 липня 2021 року у справі № 641/2207/18, від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20, від 15 червня 2022 року у справі № 333/5483/20 є безпідставним, оскільки висновки суду апеляційної інстанції не суперечать висновкам, викладеним у зазначених постановах, а відповідні аргументи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди із встановленими обставинами справи та необхідності переоцінки доказів, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Зі змісту підстави оскарження судових рішень у справі, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору.

Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі вказаної норми, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.

Вказані правові висновки викладено в постанові Верховного Суду від 18 березня 2021 року у справі № 461/2321/20 (провадження № 61-16181св20).

У справі, яка переглядається, проаналізувавши зміст оскаржуваного судового рішення апеляційного суду, Верховний Суд дійшов висновку, що при вирішенні спору по суті судом апеляційної інстанції було ухвалено судове рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі поданих сторонами доказів.

Тому заявлена в касаційній скарзі підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, є необґрунтованою.

З урахуванням того, що інші наведені в касаційній скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у оскаржуваному судовому рішенні апеляційного суду, питання обґрунтованості висновків апеляційного суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків апеляційного суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Обставини справи встановлені судом апеляційної інстанцій на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто апеляційний суд дотрималися принципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції. 

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1  - адвоката Романенко Наталії Анатоліївни залишити без задоволення.

Постанову Харківського апеляційного суду від 26 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

О. В. Ступак

В. В. Шипович