ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

17 грудня 2025 року 
м. Київ 

справа № 352/1358/14
провадження № 61-5148св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Петрова Є. В., 
суддів: Калараша А. А., Пророка В. В., Сердюка В. В., Ситнік О. М., 

учасники справи за первісним позовом: 
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 , 

учасники справи за об`єднаними позовами: 
позивач - ОСОБА_2 , 
відповідачі: ОСОБА_1 , Тисменицька міська рада Івано-Франківської області, 
третя особа - Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області, 

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргуОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 жовтня 2023 року у складі судді Бабій О. М. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року у складі колегії суддів Фединяка В. Д., Василишин Л. В., Максюти І. О. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання повернути самовільно зайняту земельну ділянку, усунення перешкод у користуванні належною земельною ділянкою шляхом демонтажу самовільно встановленої огорожі, відновлення межових знаків, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зобов`язання усунути перешкоди в користуванні належною земельною ділянкою, відновлення частини межових знаків на земельній ділянці, зобов`язання повернути самовільно зайняту земельну ділянку та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Тисменицької міської ради Івано-Франківської області, третя особа - Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області, про визнання незаконним та скасування рішень, визнання незаконними та скасування актів земельної комісії, визнання права на завершення безоплатної приватизації земельної ділянки, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, 

ВСТАНОВИВ: 

Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог 

У червні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просив: 
- зобов`язати відповідача повернути самовільно зайняту земельну ділянку площею 0,0118 га, розташовану на АДРЕСА_1 ; 
- зобов`язати відповідача усунути перешкоди у користуванні належною позивачу земельною ділянкою площею 0,3683 га, кадастровий номер 2625885503:01:004:0459, що розташована на АДРЕСА_1 , шляхом демонтажу самовільно встановленої огорожі, відновлення межових знаків по всій довжині земельної ділянки площею 0,3683 га та суміжної земельної ділянки, розташованої на АДРЕСА_1 ; 
- зобов`язати відповідача не чинити позивачу перешкоди в користуванні земельною ділянкою площею 0,3683га. 

Свої вимоги ОСОБА_1 мотивував тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 15 квітня 2014 року та витягу з реєстрації речових прав від 15 квітня 2014 року він є власником земельної ділянки площею 0,3683 га, кадастровий номер 2625885503:01:004:0459, розташованої на АДРЕСА_1 , цільове призначення якої - для ведення особистого селянського господарства. 

Суміжним землекористувачем була ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а після її смерті - ОСОБА_2 . Суміжні земельні ділянки були розділені межовими знаками та огорожею (парканом). 

Упродовж тривалого часу між сторонами виникають конфлікти щодо користування земельними ділянками. Відповідач, не маючи правових підстав та правовстановлюючих документів, самовільно зайняв частину належної позивачу земельної ділянки площею 0,0118 га, знищив межові знаки та встановив огорожу, чим порушив право позивача на володіння та користування земельною ділянкою. 

Позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням повернути незаконно захоплену земельну ділянку, знести огорожу, проте відповідач на його звернення не реагував. 

Факт самовільного зайняття підтверджується матеріалами геодезичної зйомки та актами земельної комісії, яка рекомендувала відповідачу відновити межові знаки, встановити огорожу по межі земельної ділянки та повернути позивачу незаконно зайняту земельну ділянку. 

21 вересня 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою. 

24 грудня 2014 року справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 об`єднано в одне провадження. 

25 лютого 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Старокривотульської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області (далі - Старокривотульська сільська рада), Реєстраційної служби Тисменицького районного управління юстиції в Івано-Франківській області про визнання рішення сільської ради про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки незаконним та визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку. 

19 квітня 2017 року справу за позовом ОСОБА_2 до Старокривотульської сільської ради, Реєстраційної служби Тисменицького районного управління юстиції в Івано-Франківській області, ОСОБА_1 об`єднано в одне провадження із позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 . 

Під час розгляду справи ОСОБА_2 неодноразово уточнював позовні вимоги за об`єднаними позовами та остаточно просив суд: 
- визнати незаконним та скасувати рішення Старокривотульської сільської ради від 26 грудня 2013 року № 41-15/2013 «Про затвердження акта земельної комісії від 20 грудня 2013 року про обмір земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_1 »; 
- визнати незаконним та скасувати рішення Старокривотульської сільської ради від 26 грудня 2013 року № 41-15/2013 «Про затвердження акта земельної комісії від 25 грудня 2013 року про обмір земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_1 »; 
- визнати незаконним та скасувати рішення Старокривотульської сільської ради від 01 квітня 2014 року № 32-17/2014 «Про передачу земельної ділянки у власність», яким ОСОБА_1 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки площею 0,3685 га в натурі; 
- визнати незаконним та скасувати рішення Старокривотульської сільської ради від 24 листопада 2016 року № 69-7/2016 «Про розгляд заяви ОСОБА_2 щодо погодження технічної документації із землеустрою ОСОБА_3 »; 
- визнати незаконними та скасувати акти земельної комісії Старокривотульської сільської ради від 19 жовтня 2012 року, від 11 червня 2013 року, від 20 грудня 2013 року, від 25 грудня 2013 року, від 22 квітня 2014 року; 
- визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 15 квітня 2014 року № НОМЕР_1 , видане на ім`я ОСОБА_1 щодо земельної ділянки площею 0,3683 га, кадастровий номер 2625885503:01:004:0459, розташованої на АДРЕСА_1 ; 
- зобов`язати ОСОБА_1 усунути позивачу перешкоди в користуванні земельною ділянкою площею 0,49 га, розташованою на АДРЕСА_1 , шляхом повернення самовільно зайнятої частини земельної ділянки площею 0,0118 га з відновленням частини межових знаків по всій її протяжності; 
- визнати за позивачем право на завершення безоплатної приватизації земельної ділянки з отриманням відповідних документів на право власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . 

Свої вимоги за обома позовами  ОСОБА_2 мотивував тим, що рішенням Старокривотульської сільської ради від 30 листопада 1993 року матері позивача ОСОБА_3 , спадкоємцем якої він є, безоплатно передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,49 га. 

У 2012 році ОСОБА_3 звернулася до Приватного підприємства «Прикарпатський земельний центр» (далі - ПП «Прикарпатський земельний центр») з метою розроблення технічної документації із землеустрою для оформлення права власності на зазначену земельну ділянку. 

Матеріалами технічної документації встановлено право ОСОБА_3 на земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовані на АДРЕСА_1 , що підтверджується кадастровими планами земельних ділянок площею 0,25 га та 0,24 га відповідно. 

Зазначав, що земельна ділянка ОСОБА_1 є суміжною із земельною ділянкою ОСОБА_3 , при цьому площа земельної ділянки, яка, за твердженням позивача, самовільно зайнята суміжним землекористувачем, становить 0,0118 га, що підтверджується матеріалами технічної документації ПП «Прикарпатський земельний центр». 

Вказував на необґрунтованість актів земельної комісії від 19 жовтня 2012 року, від 11 червня 2013 року, від 20 грудня 2013 року, від 25 грудня 2013 року, від 22 квітня 2014 року щодо нібито самовільного захоплення ОСОБА_2 частини належної йому земельної ділянки та незаконного встановлення огорожі, оскільки під час їх складання ОСОБА_3 не була присутня, про проведення огляду земельної ділянки їй не повідомлялося, а вказані акти не підписувались ані нею, ані ОСОБА_1 . 

Таким чином, на думку позивача, відсутні належні та допустимі докази самовільного захоплення ним частини земельної ділянки площею 0,0118 га. 

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 

Тисменицький районний суд Івано-Франківської області ухвалою від 02 травня 2019 року залучив до участі у справі Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача ОСОБА_2 за його позовом до Старокривотульської сільської ради, Реєстраційної служби Тисменицького районного управління юстиції в Івано-Франківській області,  ОСОБА_1 про визнання рішення сільської ради про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки незаконним та визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку. 

Тисменицький районний суд Івано-Франківської області ухвалою від 17 грудня 2020 року залучив до участі у справі правонаступника відповідача Старокривотульської сільської ради, яким є Тисменицька міська рада Івано-Франківської області, замінивши відповідача його правонаступником. 

Згідно з розпорядженням голови Тисменицького районного суду Івано-Франківської області у зв`язку із задоволенням заяв про відвід суддів, які були доповідачами у цій справі, та відсутністю у Тисменицькому районному суді Івано-Франківської області інших суддів, уповноважених здійснювати її розгляд, матеріали справи було передано для розгляду до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області. 

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області ухвалою від 21 червня 2022 року прийняв до провадження цивільну справу за позовами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області рішенням від 05 жовтня 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання повернути самовільно зайняту земельну ділянку, усунення перешкод у користуванні належною земельною ділянкою шляхом демонтажу самовільно встановленої огорожі, відновлення межових знаків задовольнив частково. 

Зобов`язав ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 самовільно зайняту земельну ділянку площею 0,0118 га, що розташована на  АДРЕСА_1 . 

Зобов`язав ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні належною ОСОБА_1 земельною ділянкою площею 0,3683 га, кадастровий номер 2625885503:01:004:0459, що розташована на  АДРЕСА_1 шляхом демонтажу самовільно встановленої огорожі. 

Зобов`язав ОСОБА_2 відновити межові знаки по всій протяжності належної ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,3683 га, кадастровий номер 2625885503:01:004:0459, що розташована на АДРЕСА_1 , та суміжної земельної ділянки, що розташована на АДРЕСА_1 . 

У задоволенні решти вимог позову відмовив. 

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зобов`язання усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою площею 0,49 га, відновлення частини межових знаків на самовільно зайнятій земельній ділянці по всій її протяжності, зобов`язання повернути самовільно зайняту земельну ділянку площею 0,0118 га відмовив. 

У задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання незаконними та скасування рішень, визнання незаконними та скасування актів земельної комісії, визнання права на завершення безоплатної приватизації земельної ділянки, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою відмовив. 

Вирішив питання про розподіл судових витрат. 

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що  ОСОБА_2 , оскаржуючи правовстановлюючі документи ОСОБА_1 щодо передання йому у власність земельної ділянки площею 0,3683 га для ведення особистого селянського господарства, а також відповідні рішення органу місцевого самоврядування і акти земельної комісії, не довів порушення свого права. Отже, відсутні підстави для надання такому праву судового захисту. 

Матеріали технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)    ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства на території села Красилівки містять позитивні висновки відділу містобудування і архітектури Тисменицької районної державної адміністрації від 30 січня 2014 року № 45 та відділу Держземагенства в Тисменицькому районі від 09 лютого 2014 року № 0938/07/18. 

Непогодження меж земельної ділянки та непідписання технічної документації ОСОБА_1 . ОСОБА_2 правового значення не має, оскільки не породжує, не змінює та не припиняє прав на земельну ділянку чи будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Таке непогодження із суміжними власниками та землекористувачами саме собою не може бути підставою для відмови уповноваженого органу у затвердженні технічної документації за умови правомірності дій кожного із землекористувачів. 

Суд критично оцінив посилання ОСОБА_2 та його представника на висновок будівельно-технічного дослідження від 12 серпня 2015 року № 2/08/15, зазначивши, що такий висновок не є належним і достовірним доказом у розумінні статей 77, 79 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), оскільки експерт не попереджався про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку згідно зі статтею 384 Кримінального кодексу України (далі - КК України) або за відмову від надання висновку (стаття 385 КК України), що є порушенням вимог частини сьомої статті 102 ЦПК України, статті 12 Закону України «Про судову експертизу» та пункту 4.14 розділу 4 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень. 

Інші позовні вимоги ОСОБА_2 також не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від первісних. При цьому ОСОБА_2 не позбавлений права у встановленому законом порядку набути у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, а також для ведення особистого селянського господарства з дотримання процедури, визначеної Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» та Земельного кодексу України (далі - ЗК України), за відсутності порушень прав суміжних землекористувачів та інших осіб. 

Суд установив, що  ОСОБА_1 є належним власником земельної ділянки площею 0,3683 га, кадастровий номер 2625885503:01:004:0459, право власності на яку зареєстроване у встановленому законом порядку. 

ОСОБА_2 , не маючи правових підстав та правовстановлюючих документів, самовільно зайняв частину належної позивачу земельної ділянки площею 0,0118 га, знищив межові знаки та встановив огорожу, чим порушив право позивача на володіння та користування земельною ділянкою. 

Факт самовільного зайняття підтверджується матеріалами геодезичної зйомки, актами земельної комісії, а також поясненнями сторін та свідків. 

Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов висновку про часткове обґрунтоване задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та відмову у задоволенні позовів  ОСОБА_2 з огляду на їх необґрунтованість. 

З огляду на статті 78, 90, 103, 211, 212 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), статті 319, 391 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) суд вважав належним способом захисту порушених прав позивача  ОСОБА_1 зобов`язання відповідача  ОСОБА_2 повернути самовільно зайняту земельну ділянку, демонтувати незаконно встановлену огорожу та відновити межові знаки. 

Івано-Франківський апеляційний суд постановою від 27 лютого 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишив без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 жовтня 2023 року - без змін. 

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. 

Івано-Франківський апеляційний суд додатковою постановою від 21 березня 2024 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового судового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу задовольнив частково. 

Стягнув із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 6 000,00 грн. У решті вимог заяву залишив без задоволення. 

Вирішуючи питання про відшкодування  ОСОБА_1  понесених ним судових витрат на професійну правничу допомогу, суд апеляційної інстанції керувався тим, що визначений позивачем розмір витрат на правничу допомогу в сумі 20 000,00 грн не відповідає обсягу наданих послуг і критеріям реальності, розумності та співмірності, а тому підлягає зменшенню до 6 000,00 грн. 

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 

У квітні 2024 року  ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій з урахуванням уточнень просить скасувати рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 жовтня 2023 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. 

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник зазначив, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 545/1149/17, у постановах Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 580/168/16, від 27 січня 2020 року у справі № 761/26815/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, суди належним чином не дослідили зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України). 

Уточнену касаційну скаргу ОСОБА_2 мотивував тим, що матеріалами технічної документації встановлено право ОСОБА_3 на земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовані на АДРЕСА_1 , що підтверджується кадастровими планами земельних ділянок площею 0,25 га та 0,24 га відповідно. 

Земельна ділянка ОСОБА_1 є суміжною із зазначеними земельними ділянками, при цьому площа земельної ділянки, самовільно зайнятої суміжним землекористувачем, становить 0,0118 га, що підтверджується матеріалами технічної документації ПП «Прикарпатський земельний центр». 

На думку заявника, матеріали технічної документації, виготовленої на ім`я  ОСОБА_1 , зокрема кадастровий план земельної ділянок, не відображають фактичного розміщення об`єктів нерухомого майна (житлового будинку ОСОБА_2 ) та реальних меж земельної ділянки. 

Право власності  ОСОБА_1 на земельну ділянку набуте з порушенням встановленого законом порядку її відведення, унаслідок незаконних дій посадових осіб, у зв`язку з чим наявні підстави для визнання недійсним виданого на його ім`я свідоцтва про право власності. 

Суди попередніх інстанцій не врахували вимоги законодавства щодо права спадкоємця на завершення приватизації. 

Заявник посилається на преюдиційне рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2016 року у справі № 809/1051/14 за його позовом до Державної інспекції сільського господарства в Івано-Франківській області про визнання дій неправомірними та скасування припису від 18 лютого 2014 року № 04-01.29/38/1, яким, на його думку, встановлено факт вини ОСОБА_1 у виникненні накладення суміжних земельних ділянок. 

Зокрема, у зазначеній справі встановлено, що фактичний порядок користування земельною ділянкою відповідає технічній документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки) та для ведення особистого селянського господарства, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , зокрема наданому у цій документації кадастровому плану земельної ділянки. Під час виготовлення у 2012 році ПП «Прикарпатський земельний центр» кадастрових планів земельних ділянок площею 0,24 га та 0,25 га накладення земельних ділянок не існувало, тоді як технічна документація ОСОБА_1 була виготовлена пізніше - у 2013 році. 

Посилаючись на Типовий проект Б-17 «Жилий будинок на одну кімнату з кухнею-їдальнею» 1956 року, заявник стверджує, що порівняльний аналіз схем розміщення земельних ділянок його спадкодавця та ОСОБА_1 підтверджує виникнення накладення саме з вини останнього. 

Заявник також зазначає, що за заявою його спадкодавця від 16 жовтня 2012 року технічна документація була виготовлена на підставі рішення органу місцевого самоврядування та відповідала вимогам земельного законодавства, зокрема частині десятій статті 55 Закону України «Про землеустрій», однак протягом тривалого часу реалізувати право на приватизацію земельної ділянки він не мав можливості. 

Відзиви на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходили. 

Рух справи в суді касаційної інстанції 

Верховний Суд ухвалою від 24 травня 2024 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області. 

13 червня 2024 року матеріали справи № 352/1358/14 надійшли до Верховного Суду. 

Верховний Суд ухвалою від 04 липня 2024 року зупинив виконання рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 жовтня 2023 року та постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року до закінчення їх перегляду в касаційному порядку. 

Верховний Суд ухвалою від 08 грудня 2025 року призначив справу до судового розгляду. 

Фактичні обставини, з`ясовані судами 

ОСОБА_1 є власником земельної ділянкою площею 0,3683 га, кадастровий номер 2625883503:01:004:0459, для ведення особистого селянського господарства, розташованої на  АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 15 квітня 2014 року. 

Технічна документація щодо зазначеної земельної ділянки ОСОБА_1 площею 0,3683 га затверджена рішенням Старокривотульської сільської ради від 01 квітня 2014 року № 32-17/2014. 

Суміжним землекористувачем земельної ділянки ОСОБА_1 за адресою:  АДРЕСА_1 була ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкоємцем якої є її син ОСОБА_2 . 

Суміжні земельні ділянки були розмежовані межовими знаками та відокремлені огородженням (парканом). 

Згідно з виписками із погосподарських книг за 1961-1965 та 1991-1995 роки за домоволодінням сім`ї ОСОБА_4 на  АДРЕСА_1 обліковується земельна ділянка для житлового будівництва орієнтовною площею від 0,01 га до 0,05 га. 

Графічними матеріалами геодезичної зйомки, виконаної спеціалістами Приватного підприємства «Західземпроект», підтверджується, що земельна ділянка за адресою:  АДРЕСА_1 , якою користується ОСОБА_2 , частково накладається на земельну ділянку ОСОБА_1 площею 0,3683 га, кадастровий номер 2625885503:01:004:0459. Площа накладення становить 0,0118 га. 

З актів земельної комісії Старокривотульської сільської ради від 19 жовтня 2012 року, від 11 червня 2013 року, від 20 грудня 2013 року, від 25 грудня 2013 року, від 22 квітня 2014 року вбачається, що ОСОБА_2 самовільно зайняв частину земельної ділянки, яка належить ОСОБА_1 , та незаконно встановив огорожу. У цих актах також містяться рекомендації щодо відновлення межових знаків, встановлення огорожі по всій протяжностіземельної ділянки ОСОБА_1 та повернення останньому самовільно зайнятої земельної ділянки. 

Допитані в суді першої інстанції свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 показали, що між сторонами тривалий час існував спір стосовно суміжного землекористування. Свідки, а також інші депутати сільської ради і колишній сільський голова ОСОБА_8 неодноразово виїжджали на місце для врегулювання земельного конфлікту, за результатами чого складалися відповідні акти. Свідки також підтвердили, що під час виїздів на місце було встановлено порушення ОСОБА_2 межових знаків земельної ділянки ОСОБА_9 та самовільне захоплення частини земельної ділянки площею 0,0118 га шляхом встановлення огорожі. 

Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. 

Відповідно до пунктів 1, 4 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). 

Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. 

Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. 

У статті 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. 

Поняття земельної ділянки як об`єкта права власності визначено у частині першій статті 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. 

Нормами частини першої статті 81 ЗК України визначено способи набуття права власності на земельні ділянки, а саме: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). 

Відповідно до частини другої статті 116 ЗК України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. 

Верховний Суд у постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 723/1061/17 (провадження № 61-26091св18) зазначив, що ЗК України у редакції, чинній до 01 січня 2013 року, встановлював, що набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності таких юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження меж земельної ділянки із власниками чи користувачами суміжних земельних ділянок; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; державна реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до статті 1216 ЦК України не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія пункту 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України. Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. 

За змістом статті 198 ЗК України погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами необхідне при кадастровій зйомці як комплексу робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. 

Згідно з положеннями статті 55 Закону України «Про землеустрій» установлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів, здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка. Власники та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов`язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка. 

Механізм встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками визначено Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженою наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686 (далі - Інструкція № 376). 

Згідно з пунктом 3.12 Інструкції № 376 закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою. 

Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез`явлення, якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення зазначених робіт, про що зазначається у акті приймання-передавання межових знаків на зберігання. 

Аналіз зазначених норм права свідчить, що стадія погодження меж земельної ділянки під час виготовлення землевпорядної документації є допоміжною. При цьому стаття 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами. Із цього не випливає, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа, акта погодження меж, потрібно вважати, що погодження меж не відбулося. Погодження меж полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а з мотивів відмови. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідним територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин (територіальним органом Держгеокадастру в районах (містах)) в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів. 

Аналогічні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справах № 350/67/15 (провадження № 14-652цс18) та № 514/1571/14 (провадження № 14-552цс18), від 12 лютого 2020 року у справі № 545/1149/17 (провадження № 14-730цс19). 

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 

У статті 91 ЗК України встановлено, що власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства. 

Згідно з частиною другою статті 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). 

Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. 

Земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах (частини перша та третя статті 158 ЗК України). 

У статті 211 ЗК України визначено, що самовільне зайняття земельних ділянок віднесено до порушень земельного законодавства, за яке громадяни та юридичні особи несуть відповідальність відповідно до закону. 

Згідно з положеннями статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки це будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. 

У статті 212 ЗК України передбачено, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. 

Відповідно до частин другої, третьої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. 

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. 

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). 

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. 

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, встановивши, що відповідач  ОСОБА_2 без правових підстав самовільно зайняв частину земельної ділянки площею 0,0118 га, знищив межові знаки та встановив огорожу, що підтверджується матеріалами геодезичної зйомки, актами земельної комісії, а також показаннями свідків, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильних висновків про наявність підстав для часткового задоволення позову ОСОБА_1 шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав. 

Водночас, відмовляючи у задоволенні позовів  ОСОБА_2 , суди попередніх інстанцій обґрунтовано керувалися тим, що позивач не довів належними та допустимими доказами порушення його прав як спадкоємця користувача земельної ділянки у зв`язку з набуттям  ОСОБА_1  права власності на суміжну земельну ділянку, а також не підтвердив факту створення йому відповідачем перешкод у користуванні земельною ділянкою. 

Верховний Суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що висновок будівельно-технічного дослідження від 12 серпня 2015 року № 2/08/15 (том 2, а. с. 81-87), на який посилається заявник, не може бути визнаний належним та допустимим доказом у справі з огляду на таке. 

Так, статтею 106 ЦПК України передбачено можливість проведення експертизи на замовлення учасників справи. 

У частині шостій статті 106 ЦПК України зазначено, що експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду. Згідно з частиною п`ятою статті 106 ЦПК України у висновку експерта повинно бути зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. 

Водночас у висновку будівельно-технічного експертного дослідження від 12 серпня 2015 року відсутні відомості про обізнаність експерта щодо кримінальної відповідальності за завідомо неправдивий висновок, а також не зазначено, що цей висновок підготовлено для подання до суду. 

Крім того, на момент складання зазначеного висновку можливість подання експертного висновку, складеного за зверненням учасника справи, чинним законодавством не була передбачена, оскільки така можливість виникла лише з 15 грудня 2017 року - дати набрання чинності відповідними змінами до ЦПК України, зокрема в редакції статті 106 цього Кодексу. 

Аналогічних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19). 

Відповідно до статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 

З огляду на те, що висновок експерта не є належним та допустимим доказом, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що  ОСОБА_2 не довів факту накладення кадастрового плану земельної ділянки ОСОБА_10 на кадастровий план земельної ділянки ОСОБА_2 у зв`язку зі зміщенням точки зламу меж між зазначеними земельними ділянками. 

При цьому  ОСОБА_2 під час розгляду справи не заявляв клопотання про призначення судової земельно-технічної експертизи ані в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції, хоча, оскаржуючи рішення суду першої інстанції, був обізнаний із мотивами та підставами, з яких зазначений експертний висновок був визнаний судом неналежним та недопустимим доказом. 

Посилання заявника на преюдиційне рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2016 року у справі № 809/1051/14 за його позовом до Державної інспекції сільського господарства в Івано-Франківській області про визнання дій неправомірними та скасування припису від 18 лютого 2014 року № 04-01.29/38/1, яким, на його думку, встановлено факт вини ОСОБА_1 у виникненні накладення суміжних земельних ділянок, колегія суддів відхиляє з огляду на таке. 

Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 

Водночас відповідно до частини п`ятої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. 

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 не був учасником адміністративної справи № 809/1051/14, у межах якої ухвалено рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2016 року, а отже, встановлені цим рішенням обставини не мають для нього преюдиційного значення. 

Такий правовий підхід узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 921/730/13-г/3 (провадження № 12-6гс20), відповідно до яких особа, яка не брала участі у справі, в якій ухвалено судове рішення, не позбавлена права спростувати встановлені в ньому обставини, а таке рішення не має для неї преюдиційного значення. 

Крім того, преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18), від 20 квітня 2022 року у справі № 910/2615/18 (провадження № 12-75гс21)). 

Таким чином, рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2016 року у справі № 809/1051/14 не є преюдиційним для ОСОБА_1 , оскільки він не брав участі у зазначеній справі, а встановлені судом обставини можуть бути ним спростовані у загальному порядку, що унеможливлює застосування принципу преюдиційності до спірних правовідносин. 

Крім того, рішення у зазначеній справі ґрунтується на висновку будівельно-технічного дослідження від 12 серпня 2015 року № 2/08/15, який у цій справі визнано недопустимим доказом, що виключає можливість надання встановленим на його підставі обставинам преюдиційного значення. 

Аргументи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій не врахували вимоги законодавства щодо права спадкоємця на завершення приватизації земельної ділянки, не заслуговують на увагу, оскільки  ОСОБА_2 не позбавлений права звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про надання дозволу на завершення приватизації, тобто з дотримання процедури, визначеної Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» та ЗК України, набути у власність земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, а також для ведення особистого селянського господарства. 

Водночас доказів того, що ОСОБА_2 звертався до органу місцевого самоврядування та/або до органів державної влади з приводу завершення процедури приватизації земельних ділянок, яку розпочала його спадкодавець, та, що йому було відмовлено у завершенні такої процедури, позивач не надав, а суди відповідних обставин не встановили. 

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій правильно врахували, що у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження порушення права ОСОБА_2 , оскільки для таких висновків мають бути надані належні та допустимі докази, які б беззаперечно вказували, що саме відповідач порушив межу суміжної земельної ділянки, яка перебувала у користуванні спадкодавця позивача, протиправність вибуття майна, а також ідентифікацію спірної частини земельної ділянки. 

Зазначені обставини, як правило, підлягають підтвердженню висновком судової земельно-технічної експертизи, проте позивач під час розгляду справи не заявляв клопотання про її призначення, у зв`язку з чим відповідні доводи залишилися недоведеними. 

Метою доказування у цивільному процесі є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторони; суд не уповноважений збирати докази з власної ініціативи. Зазначене відповідає принципу змагальності цивільного судочинства. 

Доводи заявника значною мірою зводяться до встановлення протилежних зазначеному обставин, тоді як встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16). 

Таким чином, проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень з точки зору застосування норм права, які стали підставою для вирішення справи по суті, колегія суддів дійшла висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили судові рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Висновки судів у цій справі не суперечать правовим висновкам, викладеним у постановах суду касаційної інстанції, на які послався заявник у касаційній скарзі. 

Інші наведені у касаційній скарзі доводи є ідентичними доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, а тому Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому суд враховує, що, як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» («Hirvisaari v. Finland»), заява № 49684/99). 

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків судів, а за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. 

При цьому Верховний Суд також вважає за необхідне зазначити, що передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку, зокрема, у визначені законом способи, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод у користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо). 

У статті 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, зокрема й на витребування цього майна від добросовісного набувача. 

Верховний Суд у постанові від 15 травня 2024 року у справі № 755/12399/21 (провадження № 61-10584св23) зробив висновок, що у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає у нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України. 

Усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду про неефективність такого способу захисту прав особи, як визнання недійсним рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням (близькі за змістом висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20, пункт 9.67; від 05 липня 2023 року у справі № 912/2797/21, пункт 8.13; від 12 вересня 2023 року у справі № 910/8413/21, пункт 180; від 11 червня 2024 року у справі № 925/1133/18, пункт 143). 

Крім того, рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване. Цей підхід у судовій практиці також є усталеним. Тому під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного (наприклад, у спорі за віндикаційним позовом), не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Під час розгляду такого спору слід керуватися принципом jura novit curia - «суд знає закони». Тому суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення (постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 109), від 12 вересня 2023 року у справі № 910/8413/21 (пункт 181)). 

Водночас не може бути належним (правомірним) спосіб захисту, який спричиняє втручання у право на майно, щодо якого немає спору або яке набуто законно. Іншими словами, визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування про передання фізичній особі у власність земельної ділянки призведе до того, що така особа буде позбавлена права власності не тільки на ту частину земельної ділянки, яка, за доводами іншої сторони, накладається на суміжну земельну ділянку, а й на ту частину земельної ділянки, щодо якої немає спору або неправомірність надання у власність якої не доведено на підставі належних і допустимих доказів. Таке втручання не може визнаватися законним. 

Отже, у такій категорії спорів позивач може, зокрема, обґрунтовувати свій позов протиправністю рішення органу місцевого самоврядування, відповідно до якого відповідачу було передано частину земельної ділянки, яка накладається на суміжну земельну ділянку. Натомість суд має надати оцінку відповідному рішенню органу місцевого самоврядування у мотивувальній частині судового рішення. 

У своїх висновках Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що позивач з дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача. Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, у тому числі документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право. 

Крім того, варто зазначити, що віндикаційний позов дає змогу більшою мірою вирішити питання втручання у право особи на мирне володіння майном, забезпечує дотримання пропорційності та балансу інтересів, дослідження добросовісності набувача майна, що є важливим для розгляду подібних спорів. 

Отже, для вирішення подібних спорів земельна ділянка (підстави для витребування якої наявні - тобто така земельна ділянка накладається на суміжну земельну ділянку) має бути ідентифікована, зокрема, шляхом визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі (стаття 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр»). 

Судове рішення про витребування частини земельної ділянки, що накладається, є підставою для внесення інформації щодо прав на земельні ділянки до Державного земельного кадастру та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в порядку, визначеному законодавством. 

Тому у спорах цієї категорії належним (правомірним) способом захисту може бути віндикаційний позов, за умови доведення факту накладення земельних ділянок, протиправності вибуття майна та ідентифікації спірної частини земельної ділянки. 

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування. 

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України. 

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії). 

Оскільки Верховний Суд ухвалою від 04 липня 2024 року зупинив виконання оскаржуваних судових рішень, то необхідно поновити їх виконання. 

Щодо судових витрат 

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника. 

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 

ПОСТАНОВИВ: 

Касаційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення. 

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 жовтня 2023 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 27 лютого 2024 рокузалишити без змін. 

Поновити виконання рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 жовтня 2023 року та постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Суддя-доповідач  	Є. В. Петров  	
Судді	А. А. Калараш  	
	В. В. Пророк  	
	В. В. Сердюк 	
	О. М. Ситнік