УХВАЛА
26 січня 2026року 
м. Київ
справа № 638/5172/17
провадження № 61-874ск26
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Шиповича В. В., 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 лютого 2024 року та постанову Харківського апеляційного суду від 17 грудня 2025 року у справі за скаргою ОСОБА_2 на дії приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Ярмоленка Олександра Валентиновича у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів позики,
ВСТАНОВИВ:
У грудні 2023 року ОСОБА_6 звернувся до суду зі скаргою, в якій просив скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Яковенко О. В. про закриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 від 20 січня 2021 року та відновити закінчене виконавче провадження № НОМЕР_1.
Скарга мотивована тим, що Дзержинським районним судом м. Харкова розглянуто справу № 638/5172/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про солідарне стягнення боргу та ухвалено рішення, яке набуло законної сили, про стягнення з ОСОБА_3 грошових коштів в 
сумі 25 795 510,80 грн.
На підставі вказаного судового рішення Дзержинським районним судом м. Харкова видано виконавчий лист № 638/5172/17 від 02 грудня 2019 року, який направлено до примусового виконання до приватного виконавця Харківського виконавчого округу Ярмоленка О. В., що стало підставою для відкриття виконавчого провадження ВП № НОМЕР_1 від 04 грудня 2019 року.
Зазначив, що упродовж примусового виконання вказаного судового рішення на користь стягувача стягнуто 1 347 522,29 грн.
ІНФОРМАЦІЯ_1 боржник ОСОБА_3 помер, у зв`язку з чим приватний виконавець виніс постанову про закінчення виконавчого провадження ВП НОМЕР_1 від 20 січня 2021 року, а виконавчий лист № 638/5172/17 від 02 грудня 2019 року повернув до Дзержинського районного суду міста Харкова з відміткою про часткове виконання.
Посилався на те, що він через свого представника в межах строків, передбачених статтею 1270 ЦК України, подав до Сьомої Харківської міської державної нотаріальної контори заяву від 12 березня 2021 року про грошові вимоги до спадкоємців ОСОБА_3 на суму 24 447 988,51 грн.
З інформації нотаріальної контори станом на 17 травня 2021 року стало відомо, що після смерті ОСОБА_3 заведена спадкова справа № 191/2021, із заявою про прийняття спадщини звернулась дружина спадкодавця ОСОБА_4 , 
яка 29 березня 2021 року відкликала цю заяву та подала заяву про відмову від прийняття спадщини. Також із заявами про відмову від прийняття спадщини звернулись сини спадкодавця. Будь-які інші особи із заявами про прийняття спадщини не зверталися.
Оскільки спадкоємці ОСОБА_3 відмовились від прийняття спадщини 29 березня 2021 року, він не звертався до приватного виконавця із заявою про відновлення виконавчого провадження.
Пізніше він звернувся до приватного виконавця з адвокатським запитом № 07/12/23 від 07 грудня 2023 року щодо надання інформації та належно оформлених документів по виконавчому провадженню ВП № НОМЕР_1. На що у відповіді № 22808 від 07 грудня 2023 року приватний виконавець зазначив, що у нього дійсно на примусовому виконанні перебувало виконавче провадження 
ВП № НОМЕР_1 з виконання виконавчого листа № 638/5172/17 від 02 грудня 2019 року. Під час примусового виконання стало відомо, що боржник ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . 20 січня 2021 року керуючись пунктом 3 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» приватним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. При примусовому виконанні ВП НОМЕР_1 заміни сторони виконавчого провадження не відбувалося. З ухвали Харківського апеляційного суду від 12 жовтня 2023 року у справі № 643/11256/20 приватному виконавцю стало відомо, що правонаступником померлого ОСОБА_3 став ОСОБА_1 , 06 вересня 1972 року, який прийняв спадщину відповідно до листа Шостої Харківської міської державної нотаріальної контори.
До відповіді на адвокатський запит приватним виконавцем було долучено наступні копії документів: постанова про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 від 20 січня 2021 року; ухвала Харківського апеляційного суду від 12 жовтня 2023 року по справі № 643/11256/20; виконавчий лист № 638/5172/17, виданий 02 грудня 2019 року.
Посилався заявник на те, що у спірних правовідносинах до складу спадщини входить, зокрема, обов`язок повернення коштів в сумі 25 795 510,80 грн стягувачеві ОСОБА_7 на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова 
від 06 грудня 2018 року, який належав боржникові ОСОБА_3 за життя. Цей обов`язок не припинився внаслідок смерті боржника та продовжує існувати, а процесуальне правонаступництво у виконавчому провадженні є можливим.
Вважав, що неналежне виконання своїх обов`язків приватним виконавцем порушує законні права стягувача на отримання грошових коштів від спадкоємців померлого боржника ОСОБА_3 , які були присуджені йому судом.
Оскільки приватний виконавець передчасно виніс постанову про закриття виконавчого провадження № НОМЕР_1, не пересвідчившись у наявності спадкоємців боржника та прийняття ними спадщини, постанова від 20 січня 2021 року підлягає скасуванню, а виконавче провадження № НОМЕР_1 підлягає поновленню.
Зазначив, що тривалий час відомості про спадкоємців були відсутні, але з ухвали Харківського апеляційного суду від 12 жовтня 2023 року у справі № 643/11256/20, стало відомо, що спадкоємцем ОСОБА_3 , а отже і правонаступником, став ОСОБА_1 , про що він дізнався з листа приватного виконавця від 07 грудня 2023 року.
Вказував, що він у період з 17 травня 2021 року по 07 грудня 2023 року не мав об`єктивної інформації щодо наявності спадкоємців боржника ОСОБА_3 , що свідчить про поважні причини пропуску строку для подання скарги та наявність правових підстав для його поновлення.
Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 лютого 2024 року скаргу ОСОБА_2 на дії приватного виконавця задоволено, скасовано постанову приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Яковенка О. В. про закриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 від 20 січня 2021 року та відновлено закінчене виконавче провадження № НОМЕР_1.
Постановою Харківського апеляційного суду від 17 грудня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 лютого 2024 року змінено, доповнено її резолютивну частину абзацом, яким поновлено ОСОБА_7 строк на звернення до суду зі скаргою на дії приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Ярмоленка О. В..
Ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 лютого 2024 року в частині відновлення закінченого виконавчого провадження № НОМЕР_1 скасовано та у задоволенні цієї вимоги відмовлено.
В іншій частині ухвалу суду залишено без змін.
19 січня 2026 року  ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 лютого 2024 року та постанову Харківського апеляційного суду від 17 грудня 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове судове рішення, яким залишити скаргу  ОСОБА_2 без розгляду.
Касаційна скарга обґрунтована тим, що ОСОБА_6 був обізнаний про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1. Зі скаргою на постанову приватного виконавця про закінчення виконавчого провадження звернувся через два роки після її винесення та не заявляв клопотання про поновлення пропущеного строку. За таких обставин, суд першої інстанції не мав правових підстав для розгляду скарги по суті, а суд апеляційної інстанції - для самостійного вирішення питання про поновлення ОСОБА_7 пропущеного строку на звернення до суду зі скаргою. 
Згідно з частиною першою статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження (відмову у відкритті касаційного провадження) вирішується колегією у складі трьох суддів.
Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла такого висновку.
Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Судовий контроль, метою якого є забезпечення своєчасного захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, на стадії виконавчого провадження, окрім розв`язання судом низки процесуальних питань, охоплює також і контроль, під час якого оцінюють законність дій виконавця та ухвалених ним рішень, тобто він спрямований на недопущення зловживань з боку державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця.
Конституція України визначає, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд (стаття 129-1 Основного Закону).
Відповідно до статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у Законі України «Про виконавче провадження» органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження»).
Статтею 2 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням засад законності, справедливості, неупередженості та об`єктивності, забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.
Пунктом 3 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі смерті, оголошення померлим або визнання безвісно відсутнім стягувача чи боржника.
Постанова про закінчення виконавчого провадження виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини (частина друга статті 39 Закону України «Про виконавче провадження»).
У разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення (частина перша статті 41 Закону України «Про виконавче провадження»).
Статтею 447-1 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.
У статті 449 ЦПК України зазначено, що скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи. Пропущений для подання скарги строк може бути поновлено судом за наявності поважних причин його пропуску на підставі клопотання особи, яка подає скаргу, що має бути заявлено одночасно зі скаргою.
Згідно з частинами першою статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові від 05 грудня 2018 року в справі № 904/7326/17 (провадження 
№ 12-197гс18) Велика Палата Верховного Суду вказала, що «право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду на підставі статті 339 ГПК України пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця».
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження 
№ 61-2417сво19).
Правила, які регулюють умови прийнятності скарг, покликані забезпечити належне відправлення правосуддя і дотримання, зокрема принципу правової визначеності, а зацікавлені особи повинні очікувати, що ці правила будуть застосовані.
Статтею 449 ЦПК України встановлено строк для звернення зі скаргою, зокрема скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи (пункт «а»). Пропущений для подання скарги строк може бути поновлено судом за наявності поважних причин його пропуску на підставі клопотання особи, яка подає скаргу, що має бути заявлено одночасно зі скаргою. У разі подання скарги з пропуском строку і за відсутності поважних причин для його поновлення та клопотання особи, яка подає скаргу, така скарга залишається судом без розгляду.
Відповідно до частини п`ятої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.
У постанові від 13 березня 2019 року в справі № 920/149/18 (провадження 
№ 12-297гс18) Велика Палата Верховного Суду надала роз`яснення щодо співвідношення загальної та спеціальної норми, згідно з якими норми, передбачені законом про виконавче провадження, є загальними, а норми, передбачені процесуальним кодексом, є спеціальними, тому строк на оскарження необхідно обраховувати в календарних днях. Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року в справі № 361/1335/20 (провадження № 61-15507св20), від 02 листопада 2021 року в справі № 753/3465/20 (провадження № 61-12002св20).
Порівняльний аналіз змісту термінів «дізнався» та «повинен був дізнатися», що містяться у статті 449 ЦПК України, дає підстави для висновку про презумпцію обов`язку особи знати про стан своїх прав у виконавчому провадженні, доведення факту, через який сторона не знала про порушення свого права і саме з цієї причини не звернулася за його захистом до суду, недостатньо.
Під час визначення початку перебігу строку звернення до суду із скаргою на дії (бездіяльність) суб`єкта, закріпленого у частині першій статті 449 ЦПК України та частині п`ятій статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», необхідно враховувати поведінку скаржника, чи мав він реальну можливість (повинен був) дізнатися про стверджуване ним порушення його прав, вчинені ним дії, направлені на з`ясування стану виконавчого провадження, тощо.
Висновки щодо презумпції обов`язку особи знати про стан своїх прав у виконавчому провадженні викладені, зокрема у постановах Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року в справі № 918/333/13-г, від 29 лютого 2024 року в справі № 289/2293/23 (провадження № 61-1332св24), Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 04 лютого 2022 року в справі № 925/308/13.
Відповідно до статті 81 ЦПК України обов`язок доказування поважності причин пропуску процесуальних строків та подача заяви про їх поновлення покладається на зацікавлену сторону.
Під час звернення до суду зі скаргою на дії державного/приватного виконавця, саме на скаржника покладається обов`язок доведення наявності обставин, які унеможливили його звернення з такою скаргою у строк, встановлений законом.
Згідно зі статтею 122 ЦПК України строки, встановлені законом або судом, обчислюються роками, місяцями і днями, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.
Статтею 123 ЦПК України визначено, що перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Відповідно до статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення (частина перша статті 127 ЦПК України).
Системний аналіз вказаних процесуальних норм разом з приписами пункту «а» частини першої статті 449 ЦПК України, статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» вказують на те, що перебіг десятиденного строку для оскарження рішення, дій чи бездіяльності виконавця починається з наступного дня після настання події, з якою пов`язано його початок, тобто після фактичної або ймовірної обізнаності особи про порушення її прав і свобод (постанова Верховного Суду 
від 03 лютого 2021 року в справі № 2-1441/10 (провадження № 61-17257св20).
У постанові від 18 листопада 2020 року в справі № 466/948/19 (провадження 
№ 61-16974св19) Верховний Суд вказав, що строки на подання скарги є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається у скарзі у вигляді клопотання. При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби суд має виходити з того, що у відповідному законодавстві не міститься перелік таких поважних причин, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Якщо скаргу подано з пропуском строку, встановленого законом, та відсутнє клопотання про його поновлення, така скарга суддею одноособово залишається без розгляду при її прийнятті та повертається заявникові. З`ясування обставин дотримання заявником процесуального строку на звернення до суду зі скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, наявності клопотання про його поновлення зазначеного строку та поважних причин для його поновлення має першочергове значення, оскільки правовим наслідком недотримання встановленого законом строку звернення із скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, відсутності поважності причин для його поновлення, є залишення скарги без розгляду та повернення її заявникові.
Право на справедливий судовий розгляд передбачає право на отримання належного повідомлення про судові рішення, особливо у випадках, коли скарга може бути подана протягом визначеного строку. Водночас зацікавлена сторона зобов`язана проявляти особливу старанність у захисті своїх інтересів і вживати необхідних заходів для ознайомлення з розвитком провадження.
Судами попередніх інстанції встановлено, що у спірних правовідносинах до складу спадщини входить, зокрема, обов`язок повернення коштів в сумі 25 795 510,80 грн стягувачу ОСОБА_7 на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2018 року, який належав боржникові ОСОБА_8 за життя. Цей обов`язок не припинився внаслідок смерті боржника та продовжує існувати.
Постановою Харківського апеляційного суду від 19 листопада 2025 року замінено вибулого (померлого) боржника ОСОБА_8 на його правонаступника ОСОБА_1 у цивільній справі №638/5172/17 (рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2018 року), в межах вартості спадкового майна.
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, встановивши, що спірні правовідносини допускають правонаступництво, однак приватний виконавець передчасно закінчив виконавче провадження у зв`язку із смертю боржника, дійшов мотивованого висновку, що постанова про закінчення виконавчого провадження ВП НОМЕР_1 від 20 січня 2021 року підлягає скасуванню.
Судами попередніх інстанції встановлено, що хоча ОСОБА_6 не заперечує, що знав про наявність постанови про закриття виконавчого провадження від 20 січня 2021 року, однак у поданій скарзі обґрунтовував причини пропуску строку звернення до суду зі скаргою тим, що лише з листа приватного виконавця 
від 07 грудня 2023 року йому стало відомо, що спадкоємцем ОСОБА_3 , а отже і правонаступником, став ОСОБА_1 , що підтверджено ухвалою Харківського апеляційного суду від 12 жовтня 2023 року у справі № 643/11256/20. У скарзі ОСОБА_6 вказував, що у період з 17 травня 2021 року по 07 грудня 2023 року не мав об`єктивної інформації щодо наявності спадкоємців боржника ОСОБА_3 , а отже і про незаконність постанови приватного виконавця, що свідчить про поважні причини пропуску строку для подання даної скарги.
Таким чином, суди попередніх інстанцій встановивши, що ОСОБА_6 дізнався про наявність правонаступника ОСОБА_3 лише 07 грудня 2023, а до суду зі скаргою звернувся 14 грудня 2023 року, дійшли достатньо обґрунтованого висновку, що скаржник пропустив строк для звернення зі скаргою на дії приватного виконавця з поважних причин.
Разом з цим, суд апеляційної інстанції вірно вказав, що вирішенню скарги по суті передує вирішення питання про поновлення строку на звернення зі скаргою, чого суд першої інстанції не зробив, у зв`язку з чим в межах повноважень вирішив це питання.
Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що не кожне допущене судом порушення процедури може істотно впливати на права учасників справи та тягнути порушення гарантій статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Крім того, за змістом цієї статті більшість процесуальних порушень, допущених на одній стадії цивільного процесу, можна виправити на іншій його стадії (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 201/13239/15-ц (пункт 50)).
Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень не виявлено порушення судами норм ЦПК України та Закону України «Про виконавче провадження». Правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій вказаних вище норм права не викликає розумних сумнівів.
Частиною четвертою статті 394 ЦПК України визначено, що у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що касаційна скарга 
 ОСОБА_1 на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 лютого 2024 року (не відноситься до переліку ухвал, якими закінчено розгляд справи) та постанову Харківського апеляційного суду від 17 грудня 2025 року є необґрунтованою.
Керуючись частинами першою, четвертою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 лютого 2024 року та постанову Харківського апеляційного суду від 17 грудня 2025 року у справі за скаргою ОСОБА_2 на дії приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Ярмоленка Олександра Валентиновича у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів позики.
Копію ухвали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
Судді Є. В. Синельников

О. М. Осіян

В. В. Шипович