У х в а л а
Іменем України
29 січня 2026 року
м. Київ 
Справа № 177/982/25
Провадження № 61-13760ск25
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду - судді-доповідача Гудими Д. А., суддів Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. - розглянув питання щодо відкриття касаційного провадження 
за касаційною скаргою ОСОБА_1 (далі - скаржник), інтереси якого представляє адвокат Лященко Анна Миколаївна (далі - адвокат), 
на рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 11 серпня 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 жовтня 2025 року 
у справі за позовом скаржника до ОСОБА_2 (далі - відповідачка) за участю органу опіки та піклування Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області (далі - орган опіки та піклування) як третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, про позбавлення батьківських прав і
в с т а н о в и в :
1. У квітні 2025 року скаржник звернувся до суду з позовом, у якому просив позбавити відповідачку батьківських прав щодо їхнього спільного сина - ОСОБА_3 (далі - син) ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
2. 11 серпня 2025 року Криворізький районний суд Дніпропетровської області ухвалив рішення, згідно з яким відмовив у задоволенні позову. Попередив відповідачку про необхідність зміни ставлення до виконання обов`язків щодо участі у вихованні, особистому спілкуванні й утриманні малолітньої дитини. Поклав на орган опіки та піклування контроль за виконанням відповідачкою батьківських обов`язків. Мотивував так:
- у висновку органу опіки та піклування, наданого в іншій цивільній справі за аналогічним позовом скаржника до відповідачки про позбавлення батьківських прав, який згодом за заявою скаржника суд залишив без розгляду, орган опіки та піклування вважав недоцільним і таким, що суперечить інтересам дитини, позбавлення відповідачки батьківських прав; відповідачка категорично заперечувала проти такого позбавлення; недоцільність цього заходу орган опіки та піклування підтримує і у цій справі; 
- позивач не надав належних і допустимих доказів винної поведінки відповідачки щодо ухилення від виконання обов`язків з виховання сина, а позбавлення її батьківських прав є крайнім заходом впливу;
- відсутні докази того, що мати ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що вона систематично продовжує їх не виконувати; перебування відповідачки за кордоном це не підтверджує; належних і допустимих доказів такого невиконання немає; 
- позбавлення відповідачки батьківських прав не змінить життя сина на краще;
- немає підстав для прийняття заяви відповідачки про визнання позову про позбавлення її батьківських прав, оскільки у цій категорії справ таке визнання суперечить частині третій статті 155 Сімейного кодексу України (далі - СК України) та порушує інтереси дитини;
3. 21 жовтня 2025 року Дніпровський апеляційний суд прийняв постанову, згідно з якою залишив без змін рішення суду першої інстанції. Мотивував аналогічно до попереднього. Додатково зазначив, що твердження скаржника про те, що відповідачка як мати тривалий час не бачиться із сином, не цікавиться його життям, участі у його вихованні не бере, не є достатніми підставами для позбавлення батьківських прав; така вимога скаржника є передчасною та не відповідає інтересам дитини; посилання на заяву відповідачки про доцільність позбавлення її батьківських прав, оскільки вона не планує повертатися з-за кордону та не має можливості займатися вихованням сина, не заслуговують на увагу; відповідних доказів немає, а достатніх підстав для позбавлення її батьківських прав суд не встановив.
4. 4 листопада 2025 року адвокат в інтересах скаржника сформувала у системі «Електронний суд» касаційну скаргу (вх. № 33488/0/220-25 від 4 листопада 2025 року), в якій просила постанову апеляційного суду скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позову, однак за змістом касаційної скарги скаржник не погодився із судовими рішеннями обох інстанцій. Обґрунтував скаргу так: 
- суди попередніх інстанцій належно не дослідили усіх обставин справи, не врахували, що відповідачка не виконує батьківських обов`язків, не бере педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової або будь-якої іншої участі у вихованні сина; 
- вказівки суду про зміну ставлення відповідачки до виконання батьківських обов`язків фактично і фізично не можуть бути виконанні та здійсненні, оскільки відповідачка не виходить на зв`язок, тривалий час перебуває за кордоном, в майбутньому не збирається повертатися в Україну та до свого сина, про що стверджувала у заяві про визнання позову.
5. Верховний Суд вважає, що підстав для відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою скаржника немає.
5.1. Скаржник звернувся до суду з позовом про позбавлення відповідачки батьківських прав. Суди першої й апеляційної інстанцій відмовили у задоволенні цього позову, попередивши відповідачку про необхідність зміни ставлення до виконання батьківських обов`язків відносно сина. Скаржник із судовими рішеннями не погодився. Вважав, що оскільки відповідачка свідомо нехтує вказаними обов`язками, не цікавиться ні життям, ні здоров`ям дитини, не піклується про фізичний і духовний розвиток сина та не заперечує проти позбавлення її батьківських прав, то її слід цих прав позбавити. Верховний Суд із наведеними аргументами скаржника не погоджується та вважає касаційну скаргу необґрунтованою.
5.2. Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін (частина четверта статті 15 СК України).
5.3. Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він:
(1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;
(2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти;
(3) жорстоко поводяться з дитиною; 
(4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 
(5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 
(6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини (пункти 1-6 частини першої статті 164 СК України).
5.4. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який тягне за собою серйозні юридичні наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Тому суд може у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох із урахуванням її характеру, особистостей батька та матері, а також інших обставин відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у їхніх діях (див. постанови Верховного суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц, від 23 січня 2020 року у справі № 755/3644/19, від 23 червня 2021 року у справі № 953/17837/19).
5.5. Суди першої й апеляційної інстанції встановили, що скаржникне надав належні та допустимі докази винної поведінки відповідачки щодо ухилення від виконання обов`язків з виховання неповнолітнього сина, а позбавлення її батьківських прав є крайнім заходом впливу. Вказали, що скаржник не довів та не надав беззаперечних доказів того, що відповідачка не бажає спілкуватися із сином та брати участь у його вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання обов`язків з виховання дитини. Досліджені судами докази підтвердили зворотне, а саме те, що відповідачка не втратила інтерес до життя сина. Суди попередніх інстанцій не встановили, що скаржник довів можливість досягнення певної мети позбавленням відповідачки батьківських прав, не підтвердив, як це змінить існуючу ситуацію на кращу та сприятиме захисту інтересів дитини.
5.6. Аргументи касаційної скарги про те, що вказівки суду про зміну ставлення відповідачки до виконання батьківських обов`язків не можна виконати, бо відповідачка не виходить на зв`язок, довгий час перебуває за кордоном і в майбутньому не збирається повертатися в Україну та до свого сина, є безпідставними. Як вірно зазначили суди, стосунки між матір`ю та дитиною можна підтримувати на відстані шляхом аудіо- та відеозв`язку, що безумовно не замінить живого спілкування та фізичного контакту, але може забезпечувати спілкування, візуальний контакт і підтримання відносин між рідними людьми. 
5.7. Інші доводи касаційної скарги були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій, які належно їх оцінили. Більшість цих доводів зводиться до переоцінки доказів, яка перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції (частина перша статті 400 ЦПК України).
5.8. З огляду на викладене, беручи до уваги усталену практику застосування Верховним Судом норм СК України щодо позбавлення батьківських прав, суди першої й апеляційної інстанцій правильно виснували, що підстав, передбачених частиною першою статті 164 СК України, для задоволення позову скаржника та позбавлення відповідачки батьківських прав немає.
5.9. Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
5.10. Як зазначено вище, Верховний Суд уже викладав у постановах висновки щодо застосування норм матеріального права стосовно позбавлення батьківських прав того із батьків, хто ухиляється від виконання обов`язків з виховання дитини. Апеляційний суд правильно переглянув рішення суду першої інстанції відповідно до таких висновків. Тому касаційну скаргу скаржника слід визнати необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження.
Керуючись статтями 260, 261, 394 ЦПК України, Верховний Суд
у х в а л и в :
1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 11 серпня 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1  до ОСОБА_2 за участю органу опіки та піклування Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області як третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, про позбавлення батьківських прав.
2. Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали надіслати особі, яка подала цю скаргу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.
Судді 		Д. А. Гудима	
		Є. В. Краснощоков	
		П. І. Пархоменко