ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2026 року 
м. Київ

справа № 140/34075/23
адміністративне провадження № К/990/37662/24 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Білак М.В., 
суддів: Желєзного І.В., Мацедонської В.Е., 
розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу
за касаційною скаргою Управління Державної міграційної служби України у Волинській області 
на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 29 лютого 2024 року (головуючий суддя - Плахтій Н.Б.)
на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14 серпня 2024 року (головуючий суддя - Затолочний В.С., судді: Гудима Л.Я., Качмара В.Я.)
у справі № 140/34075/23 
за позовом ОСОБА_1 
до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області 
про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії. 
I. РУХ СПРАВИ
1. У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області (далі - Управління, УДМС у Волинській області), у якому просив:
- визнати протиправними дії щодо відмови в прийнятті декларації від 26 липня 2023 року про відмову від іноземного громадянства, оформленої листом від 06 вересня 2023 року № М-54/6/0701.13/4501-23;
- зобов`язати прийняти декларацію від 26 липня 2023 року про відмову від іноземного громадянства.
2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 наразі не може припинити громадянство Російської Федерації (далі - РФ) шляхом звернення до дипломатичних представництв на території інших країн, оскільки для цього необхідно подати документ, що підтверджує дозвіл уповноваженого органу іноземної держави на проживання в цій державі.
3. Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 29 лютого 2024 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14 серпня 2024 року, позовні вимоги задоволено. Визнано протиправними дії УДМС у Волинській області щодо відмови в прийнятті у ОСОБА_1 декларації від 26 липня 2023 року про відмову від іноземного громадянства, оформленої листом від 06 вересня 2023 року № М-54/6/0701.13/4501-23. Зобов`язано УДМС у Волинській області прийняти у ОСОБА_1 декларацію від 26 липня 2023 року про відмову від іноземного громадянства.
4. Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, Управління звернулось із касаційною скаргою до Верховного Суду, в якій просило скасувати оскаржувані рішення, прийнявши нове про відмову у задоволенні позовних вимог.
5. Ухвалою Верховного Суду від 11 листопада 2024 року відкрито касаційне провадження. 
II. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
6. Відповідно до рішення УДМС України у Волинській області від 18 червня 2021 року позивач набув громадянство України на підставі частини першої статті 8 Закону України від 18 січня 2001 року № 2235-ІІІ «Про громадянство України» (далі - Закон № 2235-ІІІ).
7. На підставі вказаної довідки позивачу було оформлене тимчасове посвідчення громадянина України 0 НОМЕР_1 від 13 серпня 2021 року зі строком дії до 18 червня 2023 року.
8. Згідно з довідкою Національного університету «Києво-Могилянська академія» від 14 червня 2023 року № 385 ОСОБА_1 є студентом 3 року навчання Національного університету «Києво-Могилянська академія» та, відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи, проживає в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 .
9. Відповідно до посвідчення про приписку до призовної дільниці № 109 від 28 жовтня 2021 року позивача взято на військовий облік призовників.
10. 23 лютого 2022 року ОСОБА_1 звертався із електронною заявою на офіційну електронну пошту консульського відділу при посольстві Росії в Україні про вихід з громадянства РФ. Проте, відповіді не отримав.
11. 15 червня 2023 року позивач рекомендованим листом з повідомленням про вручення надіслав до Центрального міжрегіонального управління ДМС у місті Києві та Київській області заяву щодо виходу з громадянства РФ, у відповідь на яку листом від 06 липня 2023 року № М-1159/6/8010-23 йому було рекомендовано звернутися до відповідача, оскільки він проходив процедуру набуття громадянства України за територіальним походженням в УДМС.
12. 16 липня 2023 року позивач звернувся до консульських відділів РФ в Польщі, Молдові, Румунії та Словаччині щодо виходу з громадянства через посольства Росії у вказаних державах. 
13. Консульський відділ посольства РФ у Польщі листом від 20 липня 2023 року, а в Словаччині листом від 19 липня 2023 року відмовили в прийнятті до розгляду заяви ОСОБА_1 .
14. Консульства РФ в Румунії та Молдові відповіді не надали.
15. 26 липня 2023 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку надіслав до УДМС заяву, в якій просив прийняти декларацію про відмову від іноземного громадянства та видати паспорт громадянина України замість тимчасового посвідчення громадянина України, однак 13 серпня 2023 року лист був повернутий поштовою службою не врученим.
16. 04 серпня 2023 року позивач повторно направив вказані документи на адресу відповідача рекомендованим листом з повідомленням про вручення, який відповідач отримав 09 серпня 2023 року. 
17. За результатами розгляду декларації позивача про відмову від іноземного громадянства відповідач листом від 06 вересня 2023 року № М-54/6/0701.13/4501-23 повідомив, що прийняти вказану декларацію не є можливим у зв`язку з тим, що не надано документального підтвердження прийняття клопотання про припинення іноземного громадянства дипломатичною установою РФ в Україні чи іншій державі.
18. Не погоджуючись із відмовою Управління, позивач звернувся до суду. 
III. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
19. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про наявність права у позивача на подання декларації про відмову від громадянства РФ та як наслідок, відповідач повинен був прийняти декларацію про відмову від іноземного громадянства, оскільки отримати документ про припинення громадянства РФ наразі не є можливим з незалежних від позивача причин. 
20. Суди вказали про вчинення позивачем активних дій, спрямованих на вихід із російського громадянства, а саме: звернення на електронні пошти консульських відділів РФ в Польщі, Молдові, Румунії та Словаччині із листами, в яких просив надати інформацію, чи може він здійснити процедуру виходу з громадянства РФ через посольства Росії у вказаних державах.
V. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ 
21. Касаційне провадження за скаргою відповідача відкрито на підстав пунктів 3, 4 частини четвертої статі 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). 
22. Представник відповідача вказує на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування абзацу 13 статті 1 Закону України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року № 2235-ІІІ (далі - Закон № 2235-ІІІ), а саме, що в розумінні Закону № 2235-ІІІ є належним виконанням зобов`язання припинити іноземне громадянство (абзац 12 статті 1 Закону № 2235-ІІІ) та що є незалежною від особи причиною неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства) (абзац 13 статті 1 Закону № 2235-ІІІ).
23. В обґрунтування пункту 4 частини четвертої статті 328 КАС України заявник з посиланням на пункт 1 частини другої статті 352 КАС України зазначає про недослідження судами зібраних у справі доказів. У скарзі зазначено, що звертаючись до Управління позивач додав листи з електронної пошти, які стосувались питання відмови від громадянства РФ до консульських установ Росії в Польщі, Словаччині, Молдові та Румунії. Проте, ця електронна переписка містить неідентифіковану та неверіфіковану інформацію електронних переписок та копії листів, що оформленні іноземною мовою, без надання перекладу на державну мову судочинства, тому такі не можуть вважатись належними, допустимими та достатніми доказами у судовій справі.
VI. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ
24. Верховний Суд, перевіривши і обговоривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 КАС України, вважає за необхідне зазначити таке.
25. Спірні правовідносини у цій справі виникли щодо можливості подання декларації про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства (підданства) іншої держави в умовах воєнного стану, у зв`язку з відсутністю доступу до консульства РФ.
26. В контексті спірних правовідносин Верховний Cуд зазначає, що Закон України від 18 січня 2001 року № 2235-III «Про громадянство України» в умовах воєнного стану не передбачає послаблення вимог до процедури відмови від громадянства шляхом подання декларації, про що також свідчить прийняття Закону України від 20 серпня 2024 року № 3897-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо правового статусу іноземців та осіб без громадянства, які беруть участь у захисті територіальної цілісності та недоторканності України» (далі - Закон № 3897-IX), яким продовжено дію тимчасового посвідчення громадянина України для осіб, які вже його отримали.
27. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
28. Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб визначено Законом № 2235-III.
29. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 6 Закону № 2235-III громадянство України набувається за територіальним походженням.
30. Відповідно до частин першої-п`ятої статті 8 Закону № 2235-III особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.
Для оформлення набуття громадянства України в установленому порядку разом із заявою (клопотанням) про набуття громадянства України подається:
особою без громадянства - декларація про відсутність іноземного громадянства;
іноземцем - зобов`язання припинити іноземне громадянство.
Іноземці, які перебувають у громадянстві (підданстві) кількох держав, подають зобов`язання припинити громадянство (підданство) усіх цих держав.
Подання зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство) не вимагається від іноземців, які є громадянами (підданими) держав, законодавство яких передбачає автоматичне припинення особами громадянства (підданства) цих держав одночасно з набуттям громадянства іншої держави.
Іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство), повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту реєстрації їх громадянами України. Іноземці, які мають усі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання документа про припинення громадянства (підданства), але з незалежних від них причин не можуть отримати його, подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.
31. Частинами першою, другою статті 9 Закону № 2235-III передбачено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути за їх заявою прийняті до громадянства України.
Умовами прийняття до громадянства України є:
1) визнання і дотримання Конституції України та законів України, що засвідчується особою у поданій в установленому порядку заяві про прийняття до громадянства України;
2) подання:
особою без громадянства - декларації про відсутність іноземного громадянства;
іноземцем - зобов`язання припинити іноземне громадянство.
Іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство), повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту прийняття їх до громадянства України. Іноземці, які мають усі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання документа про припинення громадянства (підданства), але з незалежних від них причин не можуть отримати його, подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.
32. Абзацами тринадцятим, шістнадцятим статті 1 Закону № 2235-III визначено, що:
- незалежна від особи причина неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства) - невидача особі, в якої уповноважені органи держави її громадянства (підданства) прийняли клопотання про припинення іноземного громадянства (підданства), уповноваженим органом такої держави документа про припинення громадянства (підданства) особи у встановлений законодавством іноземної держави строк (крім випадків, коли особі було відмовлено у припиненні громадянства (підданства) чи протягом двох років з дня подання клопотання, якщо строк не встановлено, або відсутність у законодавстві іноземної держави процедури припинення її громадянства (підданства) за ініціативою особи чи нездійснення такої процедури;
декларація про відмову від іноземного громадянства - документ, у якому іноземець, який узяв зобов`язання припинити іноземне громадянство і в якого існують незалежні від нього причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства) або іноземних громадянств (підданств), засвідчує свою відмову від громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав.
33. Таким чином, нормами Закону № 2235-III передбачено можливість набуття громадянства України за територіальним походженням, за умови звернення іноземця з відповідною заявою, однак положення частини другої статті 8 цього Закону містять імперативний припис щодо обов`язку таких осіб одночасно із заявою (клопотанням) про набуття громадянства України подати зобов`язання припинити іноземне громадянство. У разі ж одержання позитивного рішення щодо вирішення такої заяви, іноземцю видається довідка про реєстрацію особи громадянином України, на підставі якої він має право оформити тимчасове посвідчення, що діє не більше двох років. Тому лише у разі виконання ним обов`язку припинити іноземне громадянство, така особа має право отримати паспорт України.
34. Запроваджуючи інститут подання декларації про відмову від іноземного громадянства, законодавець в імперативному порядку насамперед зобов`язав іноземця, який звернувся із відповідною заявою до органу ДМС протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України подати документ про припинення громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України. Такі дії передбачають активну поведінку іноземця, спрямовану на безпосереднє самостійне вирішення питання щодо отримання ним документу про припинення громадянства (підданства) іншої держави.
35. Таким чином, лише за певних умов, перелік та форма яких визначені в статті 1 Закону № 2235-III (що в основному передбачають вжиття іноземцем активних дій зокрема звернення до уповноваженого органу країни, громадянство якої він хоче припинити), а також за умови підтвердження факту виконання іноземцем усіх необхідних кроків для отримання документа про відмову від попереднього громадянства, Управління має право прийняти декларацію іноземця про відмову від іноземного громадянства.
36. Ураховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що особа, яка отримала громадянство України на загальних підставах після позитивного розгляду її заяви про прийняття до громадянства, протягом двох років з моменту набуття громадянства повинна вжити заходів для отримання документа, що підтверджує припинення громадянства (підданства) іншої держави. Лише у випадку, якщо це питання не буде вирішене у строки, визначені законодавством країни, громадянином якої вона є, або у разі відмови в його вирішенні з незалежних від неї причин (що детально описані в Законі № 2235-III), особа має право подати декларацію про відмову від іноземного громадянства безпосередньо до органу, який розглядав її заяву.
37. В інших випадках відсутні правові підстави для прийняття такої декларації у межах процедури, визначеної Законом № 2235-III, установленої для оформлення громадянства.
38. В рамках спірних правовідносин судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 , громадянин РФ, набув громадянство України за територіальним походженням з 18 червня 2021 року на підставі рішення УДМС України у Волинській області. 13 серпня 2021 року позивачу видано тимчасове посвідчення громадянина України.
39. У зв`язку із набуттям громадянства України позивач подав зобов`язання про припинення громадянства РФ протягом двох років з моменту набуття громадянства України, тобто до 19 червня 2023 року.
40. Судами першої та апеляційної інстанцій також встановлено, що позивач є студентом Національного університету «Києво-Могилянська академія» та перебуває на військовому обліку призовників.
41. На виконання зазначеного зобов`язання ОСОБА_1 23 лютого 2022 року звернувся із електронною заявою на офіційну електронну пошту консульського відділу при посольстві Росії в Україні про вихід із громадянства РФ. Відповідь надана не була.
42. 16 липня 2023 року позивач надіслав електронні листи до консульських відділів Росії в Польщі, Молдові, Румунії та Словаччині. Відповідь надіслали лише представництва Росії у Польщі та Словаччині. 
43. Консульський відділ посольства РФ у Польщі листом від 20 липня 2023 року, а консульський відділ посольства РФ у Словаччині листом від 19 липня 2023 року відмовили в прийнятті до розгляду заяви ОСОБА_1 .
44. Вказані обставини свідчать про те, що позивач максимально вчиняв активні дії для виконання обов`язку щодо припинення громадянства РФ. 
45. Верховний Суд враховує, що після 24 лютого 2022 року, у зв`язку з повномасштабним вторгненням РФ на територію України, Україна розірвала дипломатичні відносини з Росією, що унеможливлює із цієї дати направлення різних запитів і листів до посольства РФ в Україні, з огляду на припинення роботи його відділів на території України. 
46. Беручи до уваги обставини, що склались у цій справі та відсутність правового регулювання щодо визначення подальшого правового статусу особи, термін дії тимчасового посвідчення громадянина України якого завершується в силу відсутності доступу до консульства РФ, як зазначено вище, Верховний Суд, перевіряючи суть порушеного права особи при вирішенні цієї справи, керується принципом верховенства права (правовладдя). 
47. Так, конституційний принцип верховенства права (правовладдя) (стаття 8 Конституції України) передбачає: 1) щоб правове становище не змінювалося раптово і непередбачено; 2) держава не допускала ситуацій, коли права особи стають нереалізованими через відсутність роботи консульства (РФ). 
48. Якщо строк дії тимчасового посвідчення громадянина України спливає, а процедура набуття громадянства іноземною особою не може бути завершена, у зв`язку з воєнною агресією (РФ) на території України, держава зобов`язана запобігти виникненню ситуації, коли така особа фактично може залишитися без правового статусу та втрати права її легального перебування на території України через військові дії, що унеможливлюють завершення процедури набуття громадянства. Це випливає із загального позитивного обов`язку держави забезпечити ефективність правового статусу особи та запобігання статусу без громадянства (стаття 92 Конституції України). 
49. Разом з цим, на момент розгляду справи в суді касаційної інстанції, державою виконано цей позитивний обов`язок і врегульовано питання пролонгації строку на виконання зобов`язання припинити громадянство РФ на період дії в Україні воєнного стану для того, щоб після скасування або припинення воєнного стану такі громадяни змогли виконати взяте зобов`язання про припинення громадянства РФ (Закон України від 20 серпня 2024 року № 3897-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо правового статусу іноземців та осіб без громадянства, які беруть участь у захисті територіальної цілісності та недоторканності України» (далі - Закон № 3897-IX)).
50. Особи, яких було заохочено пристати на певну поведінку відповідно до визначеної законом процедури набули громадянства, можуть мати легітимні очікування, що коли сплине термін дії таких заходів, які визначають певні обмеження, такі особи матимуть право на захист у державі, де вони можуть отримати це громадянство. 
51. Оскільки особа в рамках спірних правовідносин звернулась до суду у листопаді 2023 року, тобто за відсутності згаданого Закону № 3897-IX, яким пролонговано дію тимчасового посвідчення громадянина України для осіб, які вже його отримали, Верховний Суд керуючись принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина перша статті 6 КАС України) зазначає, що держава не може залишити без правового статусу таких осіб, у яких строк дії тимчасового посвідчення громадянина України спливає, і має вжити активних дій, щоб забезпечити безперервний правовий статус, який впливає на суть їхнього гарантованого права (стаття 25 Конституції України).
52. З огляду на наведене, припинення діяльності посольства та консульства РФ в Україні не потребує офіційного визнання та додаткового доведення з боку позивача причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства), адже в законодавстві України відсутнє правове регулювання процедури припинення громадянства (підданства) за ініціативою особи в разі ведення воєнних дій між відповідними державами.
53. Такий підхід був застосований у подібних правовідносинах Верховним Судом у постанові від 15 грудня 2025 року у справі № 380/18661/23. 
54. Враховуючи, що в матеріалах справи наявні докази, про вчинення ОСОБА_1 після 24 лютого 2022 року активних дій, спрямованих на безпосереднє самостійне вирішення питання щодо отримання ним документу про припинення громадянства РФ, зокрема, звернення до дипломатичних представництв РФ у Республіці Польща, Молдова, Румунія та Словаччина, та враховуючи перебування позивача на військовому обліку, що позбавляє його можливості виїжджати з території України, Верховний Суд погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про визнання протиправними дій УДМС у Волинській області щодо відмови в прийнятті у ОСОБА_1 декларації від 26 липня 2023 року про відмову від іноземного громадянства, оформленої листом від 06 вересня 2023 року № М-54/6/0701.13/4501-23, оскільки позивач мав право розраховувати на прийняття відповідачем декларації про відмову від іноземного громадянства, у зв`язку з тим, що він позбавлений можливості отримати документ про припинення громадянства РФ з незалежних від нього причин.
55. У контексті наданої відповіді УДМС у Волинській області на звернення позивача, Верховний Суд вчергове наголошує, що відповідно до доктрини fair procedures (належної правової процедури), мета якої - забезпечити право особи «бути почутою», рішення суб`єкта владних повноважень щодо прав особи, за захистом яких вона звертається, повинно прийматися з урахуванням усіх обставин, що мають значення для його прийняття, на які вказує особа. Тобто таке рішення суб`єкта владних повноважень згідно з пунктом 3 частини другої статті 2 КАС України повинно бути обґрунтованим, з урахуванням несприятливих наслідків для прав, свобод та інтересів особи.
56. Тому суди попередніх інстанцій обґрунтовано задовольнили позовні вимоги ОСОБА_1 .
57. Крім того, у відзиві на касаційну скаргу представник позивача зазначає, що 18 жовтня 2024 року ОСОБА_1 видано паспорт громадянина України. Після отримання паспорта громадянина України ОСОБА_1 вступив на державну службу, де займається інформаційною боротьбою з російським агресором, що відповідає його відкритій проукраїнській позиції, яку він займав і до отримання паспорту. Позивач є державним службовцем з грудня 2024 року, займає посаду головного спеціаліста відділу комунікацій та роботи із медіа Управління комунікацій, цифрових проектів та аналітичного забезпечення Українського інституту національної пам`яті. Зазначені факти підтверджуються довідкою та характеристикою з місця роботи. Позивач продовжує підтримувати Збройні Сили України, зокрема, бере участь в зборах на потреби ЗСУ.
58. Скаржник у касаційній скарзі вказує на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права: не дослідження зібраних у справі доказів - листів від консульських відділів Росії. Зазначає, що надані позивачем скриншоти електронної переписки позивача з консульськими установами Росії в інших країнах містять неідентифіковану та невиріфіковану інформацію. Окрім того, оформлені ці листи іноземною мовою без надання перекладу на державну мову судочинства, тому вони не можуть вважатись належними, допустимими та достатніми доказами. Скаржник вважає, що надані позивачем копії документів не є електронними документами в розумінні положень Закону України від 22 травня 2003 року № 851-IV «Про електронні документи та електронний документообіг» (далі - Закон № 851-IV), а отже не можуть мати юридичної сили як доказ. 
59. Верховний Суд вважає такі твердження Управління помилковими. 
60. Аналізуючи приписи Закону № 851-IV, зокрема, в частині визначення терміну «електронний документ», Верховний Суд зазначає, що електронна переписка особи, яка de facto є громадянином України, із консульськими установами країни-агресора в третіх країнах не може отримати статусу електронного документу відповідно до вимог Закону № 851-IV через розірвання дипломатичних відносин між Україною та Росією, та через відсутність визначеної законом процедури для звернення до консульських установ із відповідними заявами, за відповідними формами та із відповідними реквізитами. Верховний Суд зазначає, що за перевіркою матеріалів справи вбачається, що надані позивачем скриншоти переписок дійсно мають інформаційний характер, переписка здійснювалась російською мовою, однак, як правильно встановили суди попередніх інстанцій, вказане свідчить про вчинення позивачем активних дій, спрямованих на вихід із російського громадянства.
61. Згідно з частиною другою статті 351 КАС України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.
62. Враховуючи, що суди попередніх інстанцій, приймаючи оскаржувані рішення, надавали оцінку вказаним електронним листам, Верховний Суд не вбачає порушень норм процесуального права, що призвели до ухвалення незаконних рішень. 
63. Відповідно до частини першої статті 350 КАС суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
64. Переглянувши оскаржувані судові рішення в межах заявлених вимог касаційної скарги, Верховний Суд уважає, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій є правильними, обґрунтованими і такими, що відповідають нормам процесуального права, підстави для скасування чи зміни судових рішень відсутні.
65. З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати розподілу не підлягають.Керуючись статтями 345, 350, 356, 359 КАС України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Управління Державної міграційної служби України у Волинській області залишити без задоволення.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 29 лютого 2024 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14 серпня 2024 року у справі № 140/34075/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................
М.В. Білак
І.В. Желєзний 
В.Е. Мацедонська,
Судді Верховного Суду