ОКРЕМА ДУМКА

10 лютого 2026 року 
м. Київ

справа №380/24311/23
адміністративне провадження №К/990/32645/24

судді Верховного Суду у Касаційному адміністративному суді Білак М.В. на постанову Верховного Суду від 03 лютого 2026 року у справі № 380/24311/23 за позовом ОСОБА_1 до Львівської митниці про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на державній службі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Короткий виклад історії справи
ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ Львівської митниці від 22 вересня 2023 року № 283-дс «Про застосування дисциплінарного стягнення»;
- визнати протиправним та скасувати наказ Львівської митниці від 09 жовтня 2023 року № 1151-о «Про звільнення ОСОБА_1 »;
- поновити ОСОБА_1 на державній службі на посаді головного державного інспектора відділу митного оформлення № 1 митного поста «Краковець» Львівської митниці з 10 жовтня 2023 року;
- стягнути з Львівської митниці на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.
В обґрунтування позову зазначив про протиправність оскаржуваних наказів, оскільки такі прийнято відповідачем за відсутності факту вчинення дисциплінарного проступку. Вказує, що Львівська митниця не навела обставин вчинення дисциплінарного проступку передбаченого пунктами 1, 2, 4, 9 частини другої статті 65 Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу» (далі - Закон № 889-VIII) та неправильно застосувала норми права при обранні виду дисциплінарного стягнення.
Як стверджує позивач, відповідач обмежився поданням Львівської обласної прокуратури та повідомленням йому про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 368 Кримінального кодексу України й не встановив конкретних обставин вчинення дисциплінарного проступку. Вважає, що притягнувши його до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення, відповідач фактично визнав його винним у вчиненні злочину, чим порушив принцип презумпції невинуватості.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2024 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05 червня 2024 року, в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій представник позивача - адвокат Талалаєва О. Ю. звернулась з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.
Ухвалою Верховного Суду від 28 жовтня 2024 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 жовтня 2025 року для розгляду справи № 380/24311/23 визначено колегію суддів у складі головуючого судді Білак М.В., суддів: Желєзного І.В., Мельник-Томенко Ж.М.
Постановою Верховного Суду від 03 лютого 2026 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Талалаєвої Олени Юріївни задовольнити частково.
Скасовано постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05 червня 2024 року у справі № 380/24311/23, а справу направлено на новий судовий розгляд до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Основні мотиви, викладені у постанові Верховного Суду
Верховний Суд мотивував постанову від 03 лютого 2026 року тим, що суд апеляційної інстанції, незважаючи на клопотання представника позивача - адвоката Талалаєвої О.Ю. про відкладення розгляду справи, розглядаючи справу не навів жодних мотивів неврахування зазначених у клопотанні причин як поважних та неможливості відкладення розгляду справи, у зв`язку з заявленим клопотанням. 
За висновком Верховного Суду, наведене свідчить про те, що суд апеляційної інстанції, вирішуючи спір, з метою своєчасного судового розгляду не дотримався передбаченої частиною першою статті 2 КАС України вимоги щодо справедливого судового розгляду, що призвело до того, що справа розглянута за відсутності представника позивача - адвоката Талалаєвої О.Ю. з порушенням загальних принципів адміністративного судочинства; дискреційні повноваження щодо вирішення питання про відкладення судового розгляду суд апеляційної інстанції використав без дотримання принципу пропорційності.
Верховний Суд зазначив, що розгляд справи, який здійснювався перший раз, за наявності клопотання про відкладення розгляду справи від представника позивача - адвоката Талалаєвої О.Ю., яка виявила бажання бути присутньою в судовому засіданні, позбавив її права бути заслуханою, що свідчить про невиконання судом гарантій щодо справедливого і публічного розгляду справи. 
Зважаючи на викладене, предмет касаційного оскарження та приписи статті 353 КАС України, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення суду апеляційної інстанції із направленням справи на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Підстави і мотиви для висловлення окремої думки
Частиною другою статті 34 КАС України визначено, що при прийнятті рішення з кожного питання жоден із суддів не має права утримуватися від голосування та підписання судового рішення. 
У той же час, відповідно до частини третьої статті 34 КАС України суддя, не згодний із судовим рішенням за наслідками розгляду адміністративної справи, може письмово викласти свою окрему думку.
З висновком Верховного Суду щодо скасування оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції та направлення справи на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції не погоджуюсь з таких міркувань. 
Підставою касаційного оскарження у цій справі представник позивача зазначила пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) та посилається на те, що суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях неправильно застосували норми матеріального права, а саме статтю 65 Закону № 889-VIII без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 12 серпня 2019 року у справі № 1340/4847/18, від 14 квітня 2020 року у справі № 815/6549/16, від 06 липня 2021 року у справі № 808/991/17.
Також у касаційній скарзі представник позивача вказувала на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, внаслідок чого не було розглянуто її клопотання про відкладення розгляду справи. Апеляційний суд не розглянув питання про поважність чи неповажність причин, з яких представник позивача просила відкласти судове засідання, та розглянув справу за її відсутності.
Представник позивача зазначила, що суди першої та апеляційної інстанцій неповно з`ясували обставини справи, не установили дій позивача, які б давали змогу дійти до переконання про порушення позивачем Присяги державного службовця та використання приватного інтересу, який дає змогу Львівській митниці застосовувати дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення. Порушення правил етики та підривання авторитету Львівської митниці є підставою для притягнення до дисциплінарної відповідальності, однак за встановлення таких дисциплінарних проступків, неможливо застосувати звільнення.
Доводила, що суди першої та апеляційної інстанцій не навели обставин дисциплінарного проступку, чи такі обставини взагалі існують, та чи наявність таких обставин може бути безумовною підставою для звільнення позивача. Суди не зазначили в чому саме проявилось порушення присяги позивачем, та які дії ним були вчинені аби дійти висновку про порушення позивачем Присяги державного службовця, та встановити, що ОСОБА_1 використовував повноваження в особистих (приватних) інтересах або в неправомірних особистих інтересах інших осіб.
З наведеного слідує, що доводи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо застосування норм матеріального права, зокрема, щодо законності спірних наказів Львівської митниці, правомірності притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності та застосування найсуворішого виду дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення. Зокрема, представник позивача стверджує, що дії позивача не підпадають під кваліфікацію як дисциплінарні проступки передбачені пунктами 1, 9 статті 65 Закону, тому відсутні підстави для застосування до нього такого дисциплінарного стягнення як звільнення з посади державної служби, а відтак рішення суду першої та апеляційної інстанції є незаконними та необґрунтованими. 
Що ж стосується доводів касаційної скарги в частині порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції не розглянув клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи, та розглянув справу за її відсутності, чим порушив право позивача на справедливий і публічний розгляд справи, що стало підставою для скасування постанови суду апеляційної інстанції, вважаю за необхідне зазначити таке.
Наслідки неявки учасників справи в судове засідання у суді апеляційної інстанції визначені статтею 313 КАС України.
Відповідно до частини першої вказаної статті суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Положенням частини другої статті 313 КАС України встановлено, що неявка сторін або інших учасників справи не перешкоджає розгляду справи у разі, якщо їх належним чином повідомлено про дату, час і місце розгляду справи. Тобто визначено обов`язковою умовою судового розгляду за відсутності учасника справи його належне повідомлення про дату, час і місце судового розгляду.
При цьому, суд може відкласти розгляд справи за заявою учасника справи, якщо визнає наведені ним причини неявки поважними.
У той же час, приписи частини першої статті 313 КАС України визначають не обов`язок суду, а право на відкладення розгляду справи за клопотанням особи.
Таким чином, відмовляючи у задоволенні клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи, не вирішуючи при цьому питання визнання причин неявки поважними/неповажними, суд апеляційної інстанції не допустив порушення норм процесуального права, яке б могло призвести до неправильного розгляду справи по суті, чи ухвалення незаконного судового рішення.
До того ж, розгляд цієї справи в суді касаційної інстанції був призначений у відкритому судовому засіданні з викликом учасників справи. У судовому засіданні 03 лютого 2026 року були присутні представники сторін, де підтримали доводи й вимоги, викладені у касаційній скарзі та запереченні на неї.
Таким чином, враховуючи, що сторони, які були присутні та заслухані, надали пояснення в суді касаційної інстанції щодо суті спору, чим реалізували своє право на викладення відповідних аргументів, вважаю, що розгляд справи судом апеляційної інстанції за відсутності представника позивача не є підставою для скасування рішення суду апеляційної інстанції.
Крім того, мотивів щодо того, яким чином не відкладення апеляційним судом розгляду справи вплинуло на вирішення апеляційної скарги представника позивача на рішення суду першої інстанції, скаржником у касаційній скарзі не зазначено. 
Також звертаю увагу на зміст частини другої статті 350 КАС України, відповідно до якої, не може бути скасовано правильне по суті і законне судове рішення з мотивів порушення судом норм процесуального права, якщо це не призвело і не могло призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 351 КАС України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.
Згідно з частиною першою статті 353 КАС України підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.
Вважаю, що у цій справі Суд касаційної інстанції мав надати оцінку законності судових рішень першої та апеляційної інстанцій у межах доводів касаційної скарги та перевірити правомірність спірних наказів Львівської митниці щодо притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності та застосування найсуворішого виду дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення. Отже, Суд касаційної інстанції мав здійснити перегляд судових рішень в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стосувалися саме суті спору, тобто, дотримання норм матеріального права, а не норм процесуального права, які не були основним аргументом касаційної скарги, та за результатом такого перегляду прийняти відповідне рішення. 
За вказаних обставин, вважаю помилковим висновок Суду касаційної інстанції про направлення справи на новий судовий розгляд до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Суддя М.В. Білак