ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2025 року 
м. Київ

cправа №  924/214/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Студенець В.І. - головуючий, судді: Бакуліна С.В., Кібенко О.Р.

за участю секретаря судового засідання:  Натаріної О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу  ОСОБА_1 

на рішення Господарського суду Хмельницької області
(суддя -  Музика М.В.)
від 02.07.2025
та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду
(головуючий суддя - Петухов М.Г., судді: Мельник О.В., Олексюк Г.Є.)
від 23.09.2025

у справі № 924/214/25 

за позовом ОСОБА_1 
до Приватного підприємства "Кредо", Товариства з обмеженою відповідальністю "Збруч", Приватної фірми "Турбо"
про розірвання договору про дольову участь в будівництві від 29.03.2005, укладеного між ЗАТ "НВП "Дельта", ТОВ "Збруч", ПФ "Турбо", ФОП ОСОБА_1,

за участю представників учасників справи:
позивача - Сергійчук Ю.В.
відповідача 1 - Ксьондзик Ю.Ю., Комаринський А.І.
відповідача 2 - Ксьондзик Ю.Ю.
відповідача 3 - Ксьондзик Ю.Ю.

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. ОСОБА_1 звернулася до Господарського суду Хмельницької області із позовом до Приватного підприємства "Кредо" (далі - ПП "Кредо"), Товариства з обмеженою відповідальністю "Збруч" (далі - ТОВ "Збруч"), Приватної фірми "Турбо" (далі -ПФ "Турбо"), в якому просила розірвати договір про дольову участь в будівництві від 29.03.2005, укладеного між ЗАТ "НВП "Дельта", ТОВ "Збруч", ПФ "Турбо", ФОП ОСОБА_1

1.2. Позов обґрунтований тим, що всупереч умовам спірного договору, Генеральний замовник - ЗАТ "НВП "Дельта", отримавши кошти від інших учасників, не виконав його предмету та не забезпечив електропостачанням підприємства. Оскільки ЗАТ "НВП "Дельта" в особі гендиректора Пахути В. В. не розпочало будівництва підстанції, ОСОБА_1 за фінансової підтримки сина вирішила зводити власну підстанцію за іншими техумовами.

У результаті технічні умови №7 від 28.02.2005 не були реалізовані, що підтверджується відповіддю АТ "Хмельницькобленерго". Відтак, оскільки вони втратили чинність і фактично не виконані, умови договору про дольову участь у будівництві від 29.03.2005 не були виконані ні ЗАТ "НВП "Дельта", ні ТОВ "Збруч", ні ПФ "Турбо".

2. Зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

2.1. Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 02.07.2025 у справі №924/214/25 у задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Збруч" 10000,00 грн витрат на правову допомогу. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Приватного підприємства "Кредо" 10 000,00 грн витрат на правову допомогу. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Приватної фірми "Турбо" 10 000,00 грн витрат на правову допомогу.

2.2. При ухваленні вказаного рішення суд першої інстанції виходив із того, що позивачка не надала належних доказів того, що спірний договір залишився нереалізованим, а дії чи бездіяльність відповідачів завдали шкоди позивачці.

Вирішуючи питання судових витрат, суд, врахувавши доводи сторін щодо розподілу судових витрат, обсяг поданих документів, критерії реальності та необхідності адвокатських витрат, вказав, що відшкодування відповідачам витрати на професійну правничу допомогу в сумі по 10 000 грн кожному із відповідачів є обґрунтованими. 

2.3. Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 23.09.2025 рішення Господарського суду Хмельницької області від 02.07.2025 у справі №924/214/25 залишено без змін.

2.4. Суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову з тих самих мотивів, що і суд першої інстанції.

2.5. Додатковою постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 10.10.2025 у справі №924/214/25 в задоволенні заяви Приватного підприємства "Кредо" про ухвалення додаткового рішення відмовлено.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнений виклад позиції інших учасників справи

3.1. Не погоджуючись з рішенням Господарського суду Хмельницької області від 02.07.2025 та постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 23.09.2025 у справі №924/214/25, ОСОБА_1 звернулась з касаційною скаргою, якою просить оскаржувані рішення місцевого господарського суду та постанову суду апеляційної інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити та розірвати договір про дольову участь в будівництві від 29.03.2005.

3.2. Підставами касаційного оскарження ОСОБА_1 визначила пункти 1, 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

3.3. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 Господарського  процесуального кодексу України підставою касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

3.4. ОСОБА_1 підставою касаційного оскарження зазначає пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, оскільки вважає, що судом апеляційної інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови застосовано норми права без урахування висновків щодо їх застосування, викладених у постановах Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, від 14.07.2021 у справі №740/2904/17, від 12.01.2022 №754/4475/19 (щодо застосування статей 3, 11, 627 Цивільного кодексу України, статті 2 Господарського процесуального кодексу України); від 14.07.2021 у справі №740/2904/17, від 12.01.2022 №754/4475/19, від 23.01.2019 у справі №355/385/17 (щодо застосування статті 629 Цивільного кодексу України); від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19, від 01.06.2021 у справі № 910/12876/19 (щодо застосування принципу "jura novit curia" ("суд знає закони")); від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 04.03.2021 у справі №908/1879/17, від 01.11.2023 у справі № 905/493/22, від 12.12.2023 у справі №912/209/21(912/1417/22), від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (щодо застосування статей 73, 77, 79, 86 Господарського процесуального кодексу України).

3.5. Згідно з пунктом 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема, у випадку, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

3.6. Крім того, підставою касаційного оскарження зазначає пункт 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, а саме: пункт 1 частини третьої статті 310 Господарського процесуального кодексу України, мотивуючи його тим, що суди не дослідили зібрані у справі докази того, що договір про дольову участь в будівництві не було виконано.

3.7. У відзиві на касаційну скаргу відповідачі проти вимог та доводів останньої заперечують, просять касаційне провадження в частині підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України закрити, оскільки скаржник зазначає про неврахування правових позицій Верховного Суду, правовідносини в яких не є релевантними до спірних правовідносин, а в частині підстави, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України залишити без задоволення.

4. Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій 

29.03.2005 між генеральним замовником, учасником-1 - Закритим акціонерним товариством "НВП "Дельта", учасником-2 - ТОВ "Збруч", учасником-3 - ПФ "Турбо", учасником 4 - приватним підприємцем ОСОБА_1., укладено договір про дольову участь в будівництві (далі - договір). 

Відповідно до пункту 1.1 договору учасники за цим договором зобов`язуються в рівних частинах надати генеральному замовнику грошові кошти з метою дольової участі в виконанні технічних умов № 7 від 28.02.2005 (додаток № 1) на електроживлення підприємств, на земельній ділянці, яка виділена генеральному замовнику відповідно до рішення Хмельницької міської ради від 25.05.1994 № 1322 згідно з актом постійного користування землею від 01.06.1994 № ХМ-85 і знаходиться за адресою: м. Хмельницький, АДРЕСА_1.

Згідно з пунктом 1.2 договору метою цього договору є побудова електропостачання виробничих баз згідно з технічними умовами № 7 від 28.02.2005 (додаток № 1) за кошти учасників в рівних долях.

У пункті 3.3 договору передбачено, що генеральний замовник зобов`язується своїми силами та з залученням спеціалізованих будівельних організацій здійснити виконання ТУ №7 від 28.02.2005 за кошти учасників.

Сторонами в пункті 5.1 договору погоджено, що початкова базова вартість виконання ТУ №7 визначена проектно-кошторисною документацією і складає 358422 грн, що відповідає початковій вартості виконання ТУ №7 згідно кошторису до проектної документації.

Відповідно до пунктів 6.1, 6.2 договору плановий початок і закінчення виконання ТУ №7 та здача в експлуатацію визначена додатком №2 до цього договору. Датою закінчення робіт вважається підписання учасниками акта приймання робіт та здача в експлуатацію згідно норм чинного законодавства.

Після здачі об`єкта в експлуатацію всі витрати пов`язані з утриманням об`єкта згідно експлуатаційних вимог несуть учасники; всі учасники заключають договори на електропостачання своїх об`єктів Хмельницьким міським РЕМ (пункти 8.1, 8.2 договору).

У пункті 9.1 договору передбачено, що він набирає чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання учасниками своїх зобов`язань за цим договором. 

Відповідно до наданого позивачем робочого проекту електропостачання виробничої бази ЗАТ "НВП "Дельта" по вул. АДРЕСА_2, в м. Хмельницькому передбачається від ПС-110/10 "ХЗТП" згідно технічних умов №7 від 28.02.2005, виданих виконавчою дирекцією розподільчих мереж ВАТ ЕК "Хмельницькобленерго". Проектом передбачається спорудження КТП-2К-400кВА для підключення НВТ-Дельта - 100 кВт; ТОВ "Збруч" - 80 кВт; ПФ "Турбо" - 60 кВт; ПП ОСОБА_1 - 80 кВт. 

ЗАТ "НВП "Дельта", ПП ОСОБА_1 , ТОВ "Збруч" та ПФ "Турбо" подано ВАТ ЕК "Хмельницькобленерго" заяву із проханням, з огляду на відмову ЗАТ "НВП "Дельта" бути замовником, внести зміни до технічних умов №7 від 28.02.2005 на електроживлення виробничої бази за адресою: м. Хмельницький, АДРЕСА_1. Згідно заяви, відповідно до рішення власників визнати замовником ПП ОСОБА_1 та внести зміни також в технічні умови нового розрахункового навантаження. Заява підписана представниками ЗАТ НВП "Дельта", ТОВ "Збруч", ПФ "Турбо" та ОСОБА_1 . 

Відповідно до розробленої ТОВ "Хмельницькархітпроект" проектно-кошторисної документації по робочому проекту "Електропостачання виробничої бази ПП ОСОБА_1 , ЗАТ НВП "Дельта" (ПП "Кредо"), ТОВ "Збруч", ПФ "Турбо" в м. Хмельницькому від 2006 року 07.12.2005 видано технічні умови №7 на електропостачання виробничої бази ПП ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 .

16.05.2006 працівниками Хмельницького РЕМ складено акт №279 про допуск в експлуатацію нового електроустаткування виробничої бази за адресою: АДРЕСА_1 . 

03.07.2006 ПП "Кредо", ПП ОСОБА_1 , ТОВ "Збруч", ПФ "Турбо", ЗАТ "НВП "Дельта" звернулись із заявою до начальника ХМРЕМ, у якій просять, у зв`язку з продажем виробничого корпусу по АДРЕСА_1 ПП "Кредо", замінити споживача електроенергії ЗАТ "НВП "Дельта" на ПП "Кредо". 

Додатковою угодою № 1 від 20.12.2006 до договору про дольову участь в будівництві від 29.03.2005 врегульовано розподіл часток електропостачання виробничих баз між всіма учасниками (по 25% загальної вартості об`єкту).

Також, 20.12.2006 сторони договору від 29.03.2005 підписали акт передачі майна (частини № 1 договору б/н про дольову участь в будівництві електропостачання від 23.03.2005).

За змістом такого акта, у зв`язку із закінчення робіт згідно договору від 23.03.2005 про дольову участь в будівництві електропостачання виробничих баз відповідно ТУ № 7 від 28.02.2005 і фактом продажу обладнання КТП-2-400-1014 (відповідно до накладної № 42 від 13.12.2005), генеральний замовник, учасник-1 ЗАТ "НВП "Дельта" передав свою частину, розмір якої визначений додатковою угодою № 1 від 20.12.2006 до договору від 29.03.2005 у власність ПП "Кредо", а останній прийняв та не має претензій по якості та розміру переданої частини до ЗАТ "НВП "Дельта" та інших учасників.

Суд зауважив, що в назві такого акта вказано про договір від 23.03.2005, однак зі змісту такого акта вбачається, що він стосується саме спірного договору від 29.03.2005, а тому вказання невірної дати в назві акту, суд розцінив, як описку.

ОСОБА_1 31.03.2009 звернулась до Хмельницького МРЕМ із листом, у якому просить нараховувати електроенергію по встановленій методиці пропорційно виділеній потужності та навантаженню кожному споживачу. За змістом листа, КТП-643 по АДРЕСА_2 , побудовано на дольові кошти ПП ОСОБА_1 , ПФ "Турбо", ТОВ "Збруч" та ПП "Кредо", при цьому, протокольним рішенням сторін визначено замовником та розпорядником ПП ОСОБА_1 

ОСОБА_3 подав АТ "Хмельницькобленерго" заяву з проханням змінити власника точки договору 22103213 за адресою: АДРЕСА_1 з ОСОБА_1 на ОСОБА_3 

ТОВ "Хмельницькархпроект" у листі від 07.09.2023 повідомив директора ТОВ "Збруч", що проектні роботи, згідно технічних умов №7 від 28.02.2005 на електропостачання виробничої бази НВП "Дельта" (ПП "Кредо"), ОСОБА_1 , ТОВ "Збруч" та ПФ "Турбо" по вул. АДРЕСА_2 виконані в повному обсязі. Оплата за роботи проведена НВП "Дельта". 

АТ "Хмельницькобленерго" у листі від 02.01.2025 у відповідь на запит представника позивача щодо надання копії технічних умов №7 від 28.02.2005 та документів, наданих ЗАТ "НВП "Дельта" із заявою про приєднання, повідомило, що відповідно до пункту 3 прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо плати за приєднання до мереж суб`єктів природних монополій" за № 5021-VI від 22.06.2012, правовідносини, пов`язані з приєднанням об`єктів замовників до електричних і газових мереж (у тому числі правовідносини, які виникають у зв`язку із розпорядженням такими мережами та сплатою пайової участі), регулюються законодавством, яке діяло до набрання чинності цим Законом, якщо технічні умови щодо приєднання до електричних або газових мереж видано замовнику до 01.01.2013 і будівництво таких об`єктів розпочато до 01.07.2013. Тому, навіть у разі наявності до технічних умов №7 від 28.02.2005 змін та (або) додаткових угод про продовження терміну виконання робіт, вони вважаються такими що втратили чинність.

Хмельницький район електромереж АТ "Хмельницькобленерго" у листі від 19.05.2025 повідомив представника позивача про відсутність інформації про звернення ЗАТ "НВП "Дельта" щодо зміни замовника технічних умов №7 від 28.02.2005 на ОСОБА_1. 

Позивачка вважаючи, що договір про дольову участь в будівництві від 29.03.2005 слід розірвати, з підстав викладених в позовній заяві, звернулася до суду із цим позовом.

5. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій з посиланням на норми права, яким керувався суд

5.1. Відповідно до положень статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. 

5.2. Верховний Суд у постанові від 17.01.2023 у справі №910/20309/21 зазначив, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження. При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, статтею 287 Господарського процесуального кодексу України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

5.3. Касаційна скарга ОСОБА_1 обґрунтована посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, оскільки вважає, що судом апеляційної інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови застосовано норми права без урахування висновків щодо їх застосування, викладених у постановах Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, від 14.07.2021 у справі №740/2904/17, від 12.01.2022 №754/4475/19 (щодо застосування статей 3, 11, 627 Цивільного кодексу України, статті 2 Господарського процесуального кодексу України); від 14.07.2021 у справі №740/2904/17, від 12.01.2022 №754/4475/19, від 23.01.2019 у справі №355/385/17 (щодо застосування статті 629 Цивільного кодексу України); від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19, від 01.06.2021 у справі № 910/12876/19 (щодо застосування принципу "jura novit curia" ("суд знає закони")); від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 04.03.2021 у справі №908/1879/17, від 01.11.2023 у справі № 905/493/22, від 12.12.2023 у справі №912/209/21(912/1417/22), від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (щодо застосування статей 73, 77, 79, 86 Господарського процесуального кодексу України).

5.4. Положення статті 287 Господарського процесуального кодексу України спрямовано на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 визначила наступні критерії подібності правовідносин у розумінні норм процесуального законодавства.

Для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 389 (пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України; пункту 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України) та пункту 5 частини першої статті 396 Цивільного процесуального кодексу України (пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України; пункту 5 частини першої статті 339 Кодексу адміністративного судочинства України) таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями. 

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими. 

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи (див. постанови від 27.03.2018 у справі №910/17999/16 (пункт 32); від 25.04.2018 у справі №925/3/17 (пункт 38); від 16.05.2018 у справі №910/24257/16 (пункт 40); від 05.06.2018 у справі №243/10982/15-ц (пункт 22); від 31.10.2018 у справі №372/1988/15-ц (пункт 24); від 05.12.2018 у справах №522/2202/15-ц (пункт 22) і №522/2110/15-ц (пункт 22); від 30.01.2019 у справі №706/1272/14-ц (пункт 22)). Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

Задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин (подібність відносин) Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 конкретизувала:

- висновок про те, що така подібність означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу правовідносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин) (викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2018 у справі №910/17999/16 (пункт 32), від 25.04.2018 у справі №925/3/17 (пункт 38), від 11.04.2018 у справі №910/12294/16 (пункт 16), від 16.05.2018 у справі №910/24257/16 (пункт 40), у постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі №910/8956/15, від 06.09.2017 у справі №910/3040/16, від 13.09.2017 у справі №923/682/16 тощо);

- висновок про те, що під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, за змістом яких тотожними, аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин (викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2018 у справі №373/1281/16-ц, від 16.05.2018 у справі №760/21151/15-ц, від 29.05.2018 у справах №305/1180/15-ц і №369/238/15-ц (реєстровий номер 74842779), від 06.06.2018 у справах №308/6914/16-ц, №569/1651/16-ц та №372/1387/13-ц, від 20.06.2018 у справі №697/2751/14-ц, від 31.10.2018 у справі №648/2419/13-ц, від 12.12.2018 у справі №2-3007/11, від 16.01.2019 у справі №757/31606/15-ц тощо).

Здійснена Великою Палатою Верховного Суду конкретизація полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

При цьому, слід виходити також з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Відповідно, неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини.

5.5. У справі, що переглядається, суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позову, виходили з наступного.

За приписами частини першої статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Відповідно до частин першої-другої статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.09.2020 у справі № 920/418/19 зазначала, що іншими підставами для зміни або розірвання договору в судовому порядку, крім істотного його порушення, відповідно до частини другої статті 651 Цивільного кодексу України є випадки, встановлені законом або договором, і саме настання таких випадків зумовлює право сторони договору ініціювати в судовому порядку питання зміни чи припинення відповідних договірних правовідносин.

Таким чином, чинне законодавство визначає, що підставою для розірвання договору у судовому порядку може бути доведений належними та допустимими доказами факт невиконання стороною зобов`язань за договором.

В силу статті 615 Цивільного кодексу України в разі порушення зобов`язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов`язання або воно припиняється.

Отже, за змістом наведених норм розірвання господарського договору може бути вчинено як за згодою сторін, так і у разі односторонньої відмови від нього. За загальним правилом розірвання договору в односторонньому порядку не допускається, однак окремі договірні відносини допускають можливість одностороннього розірвання договору. Право сторони на одностороннє розірвання договору може бути передбачено законом або безпосередньо у договорі, а може залежати від вчинення/невчинення сторонами договору певних дій, так і без будь-яких додаткових умов (безумовне право сторони на відмову від договору).

Одностороння відмова від договору не потребує узгодження та як самостійний юридичний факт зумовлює його розірвання. У випадках, коли права на односторонню відмову у сторони немає, намір розірвати договір може бути реалізований лише за погодженням з іншою стороною, оскільки одностороннє розірвання договору не допускається, а в разі недосягнення сторонами домовленості щодо розірвання договору - за судовим рішенням на вимогу однієї із сторін.

Судами обох інстанцій встановлено, що 29.03.2005 між ЗАТ "НВП "Дельта", ТОВ "Збруч", ПП "Турбо" та ПП ОСОБА_4 було укладено договір про дольову участь його сторін у побудові електропостачання виробних баз та який містить елементи, зокрема, договору підряду.

Згідно з частинами першою-другою статті 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Підстави для реалізації замовником права на односторонню відмову від договору підряду визначено положеннями частин другої -четвертої статті 849, частиною другою статті 852, частиною третьою статті 858 Цивільного кодексу України.

Права замовника під час виконання роботи підрядником передбачені статтею 849 Цивільного кодексу України, відповідно до якої:

- замовник має право у будь-який час перевірити хід і якість роботи, не втручаючись у діяльність підрядника (частина перша статті);

- якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків (частина друга статті);

- якщо під час виконання роботи стане очевидним, що вона не буде виконана належним чином, замовник має право призначити підрядникові строк для усунення недоліків, а в разі невиконання підрядником цієї вимоги - відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення роботи іншій особі за рахунок підрядника (частина третя статті);

- замовник має право у будь-який час до закінчення роботи відмовитися від договору підряду, виплативши підрядникові плату за виконану частину роботи та відшкодувавши йому збитки, завдані розірванням договору (частина четверта статті).

Правовий аналіз статті 849 Цивільного кодексу України дозволяє дійти висновку про те, що вони встановлюють три окремі (самостійні) підстави для відмови замовника від договору підряду та, відповідно, різні правові наслідки такої відмови.

Так, частинами другою та третьою вказаної статті передбачено право замовника на відмову від договору підряду лише за наявності конкретно визначених законодавством умов, які напряму залежать від наявності порушень умов договору в діях підрядника, при цьому наслідком такої відмови є виникнення саме у замовника права вимагати відшкодування збитків з підрядника.

Натомість частина четверта зазначеної статті встановлює безумовне право замовника відмовитися від договору (без будь-яких причин та умов), але з обов`язком саме замовника виплатити підрядникові плату за виконану частину роботи та відшкодувати підряднику збитки, завдані розірванням договору. Тобто, вказана правова норма презюмує правомірність дій підрядника при виконанні договору і саме тому в разі відмови від договору виникає обов`язок замовника виплатити підрядникові плату за виконану частину роботи та відшкодувати його збитки, на відміну від пункту 2 цієї норми, яка врегульовує право замовника на відмову якраз у випадку невиконання зобов`язань підрядником.

В залежності від підстави розірвання договору підряду настають різні правові наслідки захисту сторонами такого договору своїх прав та інтересів у процесі його виконання.

Подібні за замістом висновки наведені в постанові Верховного Суду від 16.03.2020 у справі №910/2051/19.

Судами встановлено, що звертаючись до суду із цим позовом, позивачка вказала, що побудова електропостачання виробничої бази за адресою: АДРЕСА_1, здійснена не ЗАТ "НВП "Дельта" за рахунок коштів всіх сторін договору, як це передбачалось умовами договору, а ПП ОСОБА_1 самостійно, у зв`язку із тим, що генеральний замовник ЗАТ "НВП "Дельта" не приступив до виконання робіт, що є істотним порушенням договору від 29.03.2005 в розумінні статті 651 Цивільного кодексу України та надає право ОСОБА_1. вимагати його розірвання. 

При цьому, сторонами спору не заперечується, що комплектна трансформаторна підстанція за адресою: АДРЕСА_1, прийнята в експлуатацію та функціонує. 

Судами встановлено, що після укладення договору, його сторони - ЗАТ "НВП "Дельта", ПП ОСОБА_1 , ТОВ "Збруч" та ПФ "Турбо" звернулися із заявою до ВАТ ЕК "Хмельницькобленерго" в якій, з огляду на відмову ЗАТ "НВП "Дельта" бути замовником, просили внести зміни до технічних умов №7 від 28.02.2005 на електропостачання виробничої бази за адресою: АДРЕСА_1 , та за рішенням власників визнати замовником ПП ОСОБА_1.

Жодних заяв ПП ОСОБА_1. щодо видачі особисто їй технічних умов на електропостачання виробничої бази за адресою: м. Хмельницький, АДРЕСА_1, суду не надано. Тому, суди критично оцінили доводи позивача, що технічні умови від 07.12.2005 видані ПП ОСОБА_1 для самостійного забезпечення електропостачання, а не з метою реалізації спірного договору.

Також суди першої та апеляційної інстанцій взяли до уваги зміст акта передачі майна від 20.12.2006, котрий підписаний сторонами договору від 29.03.2005, в тому числі ПП ОСОБА_1, відповідно до якого вбачається завершення робіт згідно договору від 29.03.2005 про дольову участь в будівництві електропостачання виробничих баз відповідно до ТУ №7 від 28.02.2005.

Крім того, 03.07.2006 ПП ОСОБА_1, ПП "Кредо", ТОВ "Збруч", ПП "Турбо" та ЗАТ "НВП "Дельта" подано спільну заяву Хмельницькому РЕМ щодо заміни споживача електроенергії ЗАТ "НВП "Дельта" на споживача електроенергії ПП "Кредо" у зв`язку з продажем виробничого корпусу.

Із тексту такої заяви вбачається, що учасники справи вирішили визначити замовником технічних умов ПП ОСОБА_1. Тобто, подальше оформлення документації на позивачку пов`язане саме із таким рішенням сторін договору.

Більше того, в поданій ПП ОСОБА_1 начальнику Хмельницького МРЕМ заяві вх.№1554 від 31.03.2005, позивачка вказує, що КТП-643 по АДРЕСА_1 побудовано на дольові кошти ПП ОСОБА_1., ПП "Турбо", ТОВ "Збруч", ПП "Кредо".

В подальшому, 31.03.2009 ПП ОСОБА_1 зверталась до Хмельницького МРЕМ із проханням змінити порядок нарахування за електроенергію по причині постійних неузгоджень зі сплати втрат електроенергії. За змістом листа ПП ОСОБА_1 зазначає про будівництво КТП-643 по вул. АДРЕСА_2, на дольові кошти ПП ОСОБА_1., ПФ "Турбо", ТОВ "Збруч" та ПП "Кредо", замовником і розпорядником ТП - 643 за рішенням сторін визначено ОСОБА_1.

З огляду на вказані докази, суди першої та апеляційної інстанції спростували доводи позивачки, що підключення об`єктів учасників справи до мережі електроенергії відбулося через підключення до електроустановки, котру вона самостійно збудувала та ввела в експлуатацію. Суди зауважили, що оформлення документів позивачкою (або на її ім`я) пов`язане із спільним рішенням учасників справи щодо визначення її як замовника техумов.

Також суди попередніх інстанцій звернули увагу на те, що наслідком розірвання договору є припинення зобов`язань, що виникли між сторонами на підставі такого розірваного договору.

Відповідно до сталої та послідовної позиції Верховного Суду розірвано може бути лише чинний (такий, що діє на час звернення до суду з позовом та прийняття відповідного судового рішення) договір.

До таких висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 07.08.2018 у справі №910/7981/17 та від 18.11.2019 у справі № 910/16750/18 (на які посилається скаржник), а також від 14.07.2021 у справі № 911/1442/19, від 21.06.2022 зі справи № 911/3276/20 тощо.

Закінчення робіт (підписання акта та здача в експлуатацію електричної підстанції) згідно з пунктом 6.2 договору є підставою для припинення дії договору відповідно до пункту 9.1. договору. До того ж судами встановлено, що інші докази в справі, про які вказано вище, в своїй сукупності підтверджують закінчення робіт по договору.

Також суди звернули увагу, що позивачем не надано жодних доказів заподіяння їй шкоди, в тому числі, звернень з приводу повернення сплачених за договором від 29.03.2005 коштів, відшкодування понесених витрат на забезпечення електропостачання по вул. АДРЕСА_2, тощо.

Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено, що між учасниками цієї справи існував інший спір, котрий розглядався в порядку господарського судочинства, а саме в справі №924/786/23. 

Зокрема, Приватне підприємство "Кредо", Товариство з обмеженою відповідальністю "Збруч", Приватна фірма "Турбо" звернулися до Господарського суду Хмельницької області із позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, ОСОБА_1 , Акціонерного товариства "Хмельницькобленерго" в особі Хмельницького РЕМ, про визнання недійсним акта прийому-передачі; визнання недійсним договору; визнання права власності.

Господарський суд Хмельницької області рішенням 04.04.2024 у справі № 924/786/23, яке Північно-західний апеляційний господарський суд постановою від 09.10.2024 та Верховний Суд постановою від 17.12.2024 залишили без змін, позов задовольнив. Визнав недійсним акт-прийому передачі від 01.11.2022, укладеним між ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3 за умовами якого передано у власність наступне майно лічильник №84253143 типу АСЕ6000 та КЛ-10кВ ААБлУ-3х120мм2 L=755м, КТП №643 з трансформатором ТМ-400кВА, всі КЛ-0,4кВ. Визнав недійсним договір про спільне використання технологічних електричних мереж №22107291 укладений 30.12.2022 між ФОП ОСОБА_3 та АТ "Хмельницькобленерго". Визнав за Приватним підприємством "Кредо" право власності на 1/4 частки енергетичного об`єкта, який складається з кабельної лінії №391 (КЛ-10кВ ААБлУ-Зх120мм2 L=755м) та трансформаторної підстанції №643 (КТП - 400/10 кВ), що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Визнав за Товариством з обмеженою відповідальністю "Збруч" право власності на 1/4 частки енергетичного об`єкта, який складається з кабельної лінії №391 (КЛ-10кВ ААБлУ-Зх120мм2 L=755м) та трансформаторної підстанції №643 (КТП - 400/10 кВ), що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Визнав за Приватною фірмою "Турбо" право власності на 1/4 частки енергетичного об`єкта, який складається з кабельної лінії №391 (КЛ-10кВ ААБлУ-Зх120мм2 L=755м)та трансформаторної підстанції №643 (КТП - 400/10 кВ), що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказаним судовим рішенням було встановлено, що замовник згідно технічних умов № 7 від 07.12.2005 є ПП ОСОБА_1 Рішення про визнання замовником ПП ОСОБА_1. прийняте спільно ЗАТ "НВП Дельта", ПП ОСОБА_1, ТОВ "Збруч" та ПФ "Турбо".

В зв`язку з технічною неможливістю оформити всіх учасників будівництва лінії 10 кВт № 391 і трансформатора № 643 напряму споживачами з відповідними потужностями, за згодою всіх учасників "Основним споживачем" перед ВАТ ЕК "Хмельницькобленерго" було визнано ПП ОСОБА_1. на підставі заяв.

19.05.2006 між ВАТ ЕК "Хмельницькобленерго" та ПП ОСОБА_1, як з основним споживачем, укладено договір про постачання електричної енергії юридичним та фізичним особам-суб`єктам підприємницької діяльності № 3213 та відповідно договори про постачання електричної енергії юридичним та фізичним особам-суб`єктам підприємницької діяльності №3294 від 17.08.2006, №1959 від 09.08.2006, №3295 від 17.08.2006 з ТОВ "Збруч", ПП "Кредо" та ПФ "Турбо" як з субспоживачами.

27.12.2006 між та ПП ОСОБА_1 (власник) та ПП "Кредо" (користувач) укладено договір про спільне використання технологічних мереж, відповідно до якого (пункт 1.1) власник мереж зобов`язується забезпечити передачу електричної енергії в межах величин, дозволених користувачу до використання, а користувач - вчасно сплачувати за використання електричної мережі, отримані послуги, в тому числі за перетікання реактивної електричної енергії.

Отже, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку, що позивач не надав належних та достатніх доказів не реалізації договору від 29.03.2005 щодо дольової участі в забезпеченні електропостачання виробничої бази за адресою: м. Хмельницький, АДРЕСА_1, а також спричинення діями чи бездіяльністю відповідачів шкоди ПП ОСОБА_1., у зв`язку з чим відмовлено у задоволенні позову в повному обсязі.

5.6. Проаналізувавши зазначені скаржником постанови Верховного Суду, колегія суддів зазначає наступне.

За доводами касаційної скарги позивачка вважає, що судами попередніх інстанцій застосовано положення статей 3, 11, 627, 629 Цивільного кодексу України, статті 2 Господарського процесуального кодексу України без урахування висновків щодо їх застосування, викладених у постановах Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18, від 14.07.2021 у справі №740/2904/17, від 12.01.2022 №754/4475/19, від 23.01.2019 у справі №355/385/17.

У справі № 902/417/18 предметом позову було стягнення заборгованості за договором поставки, а також нараховані на суму заборгованості та заявлені до стягнення пеня, штраф та відсотки річних за неналежне виконання умов договору поставки щодо своєчасної та повної оплати за отриманий товар. Під час розгляду справи було з`ясовано обставини того, що умовами договору сторони передбачили відповідальність за прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання у вигляді пені та штрафу, збільшили позовну давність за відповідними вимогами, а також змінили розмір процентної ставки, передбаченої частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, і встановили її в розмірі сорока відсотків річних від несплаченої загальної вартості товару протягом 90 календарних днів з дати, коли товар повинен бути сплачений покупцем та дев`яносто шести відсотків річних від несплаченої ціни товару до дня повної оплати з дати закінчення дев`яноста календарних днів. Велика Палата Верховного Суду зауважила, що з огляду на   очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум санкцій у вигляді штрафу, пені і процентів річних, враховуючи, що не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, Велика Палата Верховного Суду вважала справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, обмежити розмір санкцій сумами штрафу і пені, які вже присуджені до стягнення судами попередніх інстанцій, та відмовити у їх стягненні з цих підстав.

У справі №740/2904/17 предметом спору було стягнення заборгованості за договором позики та нарахованих на суму позики відсотків річних. Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що відповідач, отримавши у позику 700   000 доларів США, у визначений договором строк борг не повернув, на вимоги про повернення грошових не реагував. Верховний Суд, скасовуючи рішення судів про відмову у задоволенні позову та задовольняючи позовні вимоги, зазначав про необхідність виконання зобов`язання у встановлений договором строк його виконання та про можливість укладення змішаних договорів, що мало місце у спірному випадку.

У справі №754/4475/19 предметом спору було стягнення суми боргу за договором позики у вигляді розписки, відповідно до якої відповідач отримав у борг від позивача грошові кошти у розмірі 73 600 дол.США на будівництво приватного будинку та зобов`язався повернути ці кошти після його продажу, у найближчий час, орієнтовно до 01 червня 2012 року. Верховний Суд, скасовуючи судові рішення про відмову у задоволенні позову та направляючи справу на новий розгляд, зазначав, що судами не дотримано вимог щодо повноти, всебічності й об`єктивності розгляду спору, що свідчить про передчасність висновку про відмову у задоволенні позову.

У справі №355/385/17 заявлено позов до страхової компанії про зобов`язання вчинити певні дії, стягнення страхового відшкодування та компенсації моральної шкоди. Позивач обґрунтував вимоги тим, що страхова компанія відмовила позивачці у виплаті страхового відшкодування з посиланням на те, що страхувальником порушені вимоги програми страхування, що виключає можливість кваліфікації зазначеного позивачем випадку як страхового. Рішенням районного суду позовні вимоги задоволені. Верховний Суд, погоджуючись з рішенням районного суду та посилаючись на положення статті 629 Цивільного кодексу України, виходив з того, що суди не встановили, що на момент укладення договору добровільного страхування фінансових ризиків (захист від безробіття) відповідачем до відома позивача було доведено пункт 4.3 частини другої договору страхування у редакції, на якій наполягає відповідач, тоді як відповідачем не спростовано твердження позивача про те, що на момент укладення договору діяла саме та редакція пункту 4.3 частини другої договору страхування, на яку посилається позивач.

З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що правовідносини у наведених скаржником справах та у справі, що переглядається, не є подібними ні за предметом позову, ні за підставами позову, ні за змістом позовних вимог, ні за встановленими судом фактичними обставинами, ні за матеріально-правовим регулюванням.

5.7. Також ОСОБА_1 вважає, що судом апеляційної інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови не враховано висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 15.06.2021 у справі №904/5726/19, від 01.06.2021 у справі № 910/12876/19 щодо застосування принципу "jura novit curia" ("суд знає закони"). Скаржниця вважає, що судам необхідно було застосувати положення статті 849 Цивільного кодексу України.

У справі №904/5726/19 позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачкою умов договору про фінансовий лізинг в частині оплати лізингових платежів, що призвело до виникнення заборгованості. Позивач зазначав, що договір фінансового лізингу є розірваним на підставі односторонньої відмови лізингодавця, однак об`єкт лізингу відповідачка не повернула, у зв`язку з чим просить стягнути з останньої заборгованість з лізингових платежів, а також платежів за фактичне користування об`єктом лізингу після припинення дії договору. Велика Палата Верховного Суду зазначала, що у процесуальному законодавстві діє принцип "jura novit curia" ("суд знає закони"), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на "норму права", що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того, з огляду на положення Господарського процесуального кодексу України така функціональність суду носить імперативний 

У справі № 910/12876/19  предметом спору було стягнення авансового платежу, пені та штрафів за порушення строків надання послуг. Позовні вимоги обґрунтовувалися неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором в частині своєчасного надання послуг з налаштування та здійснення модифікацій до програмного  продукту та відповідно здійсненої передоплати, внаслідок чого згідно з умовами договору відповідач зобов`язаний сплатити обумовлені договором пеню та штраф за порушення строку надання послуг, а також повернути плачений позивачем авансовий платіж. Велика Палата Верховного Суду у цій справі сформувала висновок про те, що можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань не лише не заборонено, але й передбачено частиною другою статтею 231 Господарського кодексу України. В контексті спірних правовідносин Верховним Судом також було зазначено щодо обрання варіанту реалізації розсуду суду у контексті застосування його у системному зв`язку з нормами законодавчих актів, а саме статей 3, 549, 628, 629 Цивільного кодексу України та статті 61 Конституції України, на що Верховний Суд вказав, що слід керуватися визначеним частиною першою статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства, яким є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Відтак реалізація повноважень із суддівського розсуду має спрямовуватися на вибір оптимального варіанту розв`язання спірного правового питання, пошук необхідної правової норми, її розуміння та інтерпретацію, справедливе вирішення спору відповідно до встановлених судами обставин кожної конкретної справи.

Посилаючись на неврахування судами висновків Верховного Суду у справах №904/5726/19 та №910/12876/19 скаржник лише цитує окремі абзаци тексту мотивувальних частин відповідних постанов суду касаційної інстанції щодо змісту принципів "jura novit curia" ("суд знає закони") та суддівського розсуду, проте безвідносно до застосування будь-яких норм права у цих справах. При цьому колегія суддів враховує, що підставою для відмови у задоволенні позову було саме встановлення судами недоведеності позивачем не реалізації договору від 29.03.2005 щодо дольової участі в забезпеченні електропостачання виробничої бази та відповідно підстав для його розірвання, в тому числі із врахуванням статті 849 Цивільного кодексу України. З огляду на зазначене доводи скаржника про неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду щодо не дотримання зазначених вище принципів є безпідставними.

5.8. За доводами касаційної скарги позивачка вважає, що судами попередніх інстанцій застосовано положення статей 73, 77, 79, 86 Господарського процесуального кодексу України без урахування висновків щодо їх застосування, викладених у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17, від 04.03.2021 у справі №908/1879/17, від 01.11.2023 у справі №905/493/22, від 12.12.2023 у справі №912/209/21(912/1417/22), від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц.

Колегія суддів зазначає, що процитовані скаржником висновки з вказаних скаржником постанов до того ж за відмінними предметом позову, підставами позову, змістом позовних вимог, встановленими судом фактичними обставинами, матеріально-правовим регулюванням та застосування статей 73, 77, 79, 86 Господарського процесуального кодексу України мають загальний та універсальний характер, адже стосуються застосування норм процесуального права, і підлягають застосуванню у тому числі й щодо спірних правовідносин, а тому відповідні докази оцінюються за загальними правилами Господарського процесуального кодексу України. Застосування зазначених скаржником статей залежить від предмету доказування, доводів і аргументів сторін, які є вагомими і ключовими з точки зору доказів та обставин справи, і які впливають на кваліфікацію спірних правовідносин. Тобто застосування вказаних норм процесуального права відбувається з урахуванням особливостей конкретної справи, доказів, доводів, предмету доказування, тощо.

Суд ураховує, що судові рішення у цій справі ухвалені за наслідками аналізу, оцінки та дослідження конкретних обставин справи з огляду на фактично-доказову базу (подані сторонами докази), які не є аналогічними як у наведених скаржником справах. Доводи скаржника про їх неврахування зводяться до власного трактування таких висновків (без урахування конкретних обставин справи та наявних доказів у справі), що вочевидь не може бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень у відповідності до приписів статей 236, 310 Господарського процесуального кодексу України. 

Доводи скаржника (в тому числі із посиланнями на ряд постанов Верховного Суду без належного обґрунтування цих посилань) зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій, необхідності переоцінки доказів у справі та безпосередньо пов`язані із встановленням фактичних обставин справи, тоді як суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 Господарського процесуального кодексу України). 

Наведене вище свідчить про те, що скаржник лише виокремлює певні висновки Суду без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції зроблено відповідні висновки щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи. Однак скаржник не враховує їх дійсного змісту, а також можливості їх застосувати у спірних відносинах сторін з огляду на фактичні обставини спору.

Слід зазначити, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в інший спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

Тобто рішення у справі ухвалене за інших обставин, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій, і за іншими поданими сторонами та оціненими судами доказами, у залежності від яких (обставин і доказів) і прийнято судове рішення, що з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 свідчить про неподібність справи, що розглядається (№ 924/214/25) та означених скаржником справ.

5.9. Згідно з пунктом 5 частин першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Отже, Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження у справі з підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, на підставі пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України.

5.10. Скаржник в обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України зазначає, що суди попередніх інстанцій не дослідили зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 1 частини третьої статті 310 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 310 Господарського процесуального кодексу України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

Таким чином, за змістом пункту 1 частини третьої статті 310 Господарського процесуального кодексу України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права у виді недослідження судом зібраних у справі доказів, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За таких обставин недостатніми є доводи скаржника про неповне дослідження судом зібраних у справі доказів за умови непідтвердження підстав касаційного оскарження, в цьому випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Саме тільки посилання скаржника на те, що суд не в повному обсязі дослідив докази та не з`ясував дійсні обставини справи, без належного обґрунтування не можуть ставити під сумнів судові рішення. Натомість зміст касаційної скарги переконливо свідчить про те, що доводи скаржника зводяться здебільшого до посилань на необхідність переоцінки наявних у справі доказів.

До того ж, скаржником не вказано, які саме докази є недослідженими судами попередніх інстанцій.

При цьому, Верховний Суд в силу приписів статті 300 Господарського процесуального кодексу України не вдається до переоцінки доказів та встановлених на підставі їх обставин, оскільки дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій, що передбачено статтями 73-80, 86, 300 Господарського процесуального кодексу України.

6. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

6.1. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

6.3. Згідно з частиною першою статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

6.4. З огляду на встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, виходячи із меж перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваних рішення місцевого господарського суду та постанови суду апеляційної інстанції.

7. Судові витрати

7.1. З огляду на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді касаційної інстанції, покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 236, 238, 240, 296, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд 

П О С Т А Н О В И В:

1. Касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Хмельницької області від 02.07.2025 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 23.09.2025 у справі №924/214/25 з підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, - закрити.

2. Касаційну скаргу ОСОБА_1 з підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Хмельницької області від 02.07.2025 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 23.09.2025 у справі №924/214/25  - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та не підлягає оскарженню.

Головуючий                                                                                                  В. Студенець

Судді                                                                                                              С. Бакуліна 

                                                                                                                      О. Кібенко