ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 січня 2026 року
м. Київ
справа № 523/4507/17
провадження № 61-15493св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - акціонерне товариство «ОТП Банк»,
відповідачі (позивачі за зустрічним позовом):  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 15 жовтня 2024 року у складі судді Баннікової Н. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 07 серпня 
2025 року у складі колегії суддів: Карташова О. Ю., Коновалової В. А., Кострицького В. В.,і виходив з такого.
Зміст заявлених позовних вимог
1. У березні 2017 року АТ «ОТП Банк» звернулось до суду з позовом до 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
2. На обґрунтування позовних вимог АТ «ОТП Банк» зазначало, що 23 травня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником усіх прав та обов`язків якого є АТ «ОТП БАНК», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір 
№ ML-502/072/2008, за умовами якого відповідачці було надано кредит в розмірі 23 000,00 дол. США строком по 23 травня 2023 року зі сплатою процентів за плаваючою процентною ставкою 5,99 % + FIDR (процента ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк в 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору).
3. На забезпечення належного виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки 
№ SR-502/072/2008, іпотечний договір (майнова порука). 
4. Позивач посилався на те, що у порушення умов кредитного договору позичальник не здійснює погашення частини кредиту та нарахованих за його користування процентів у передбачених графіком розмірі та строк. Позичальнику та поручителю 07 квітня 2016 року були направлені вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором, проте вони залишились без виконання.
5. З огляду на наведене та ураховуючи зменшення позовних вимог АТ «ОТП Банк» просило суд стягнути з відповідачів суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 5 674,87 дол. США.
6. У січні 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали до суду зустрічну позовну заяву до АТ «ОТП Банк» про визнання частково недійсним кредитного договору, визнання припиненими договору кредиту, договору іпотеки, договору поруки та відшкодування моральної шкоди.
7. Зустрічний позов обґрунтований посиланням на те, що умова кредитного договору про встановлення процентів у вигляді плаваючої процентної ставки є несправедливою, оскільки зазначене дозволяє банку змінювати процентну ставку за кредитом за власним бажанням. При укладенні кредитного договору банк ввів в оману позичальника шляхом приховування за допомогою маніпуляцій інформації щодо істотної умови. Зауважували, що банк тлумачив термін плаваюча процентна так, що це ставка, яка є сумою двох складових: фіксованого відсотку та FIDR, який є ставкою. Однак, банк є заінтересованою особою, яка самостійно встановлює розмір ставки FIDR, точного механізму розрахунку плаваючої процентної ставки не надано. 
8. Зазначали, що з урахуванням фіктивності ставки FIDR, у січні 2015 року кредит був повністю погашеним, а тому позичальниця перестала платити кошти банку, оскільки за їх розрахунками було переплачено 9 708,87 дол. США.
9. Ураховуючи наведене, уточнивши зустрічні позовні вимоги,  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили суд: визнати частково недійсним положення пункту 3 частини № 1 кредитного договору № ML-502/072/2008 від 23 травня 2008 року, виклавши його у новій редакції - «Сторони наступним домовились, що для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватися фіксована процентна ставка. Фіксований відсоток: 5,99 % (п`ять цілих 99 сотих відсотків) річних»; стягнути з відповідача збиток у розмірі 31 350,74 дол. США та моральну шкоду у розмірі 219 914,42 грн; основне зобов`язання за кредитним договором № ML-502/072/2008 від 23 травня 2008 року припинити; припинити іпотеку за іпотечним договором № PML-502/072/2008 від 23 травня 2008 року; припинити дію договору поруки № SL-502/072/2008 від 23 травня 2008 року.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
10. Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області 
від 15 жовтня 2024 року позовні вимоги АТ «ОТП Банк» до ОСОБА_1 , 
ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено.
11. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 солідарно на користь АТ «ОТП Банк» суму заборгованості за кредитним договором № ML-502/072/2008 від 23 травня 2008 року в розмірі 5 674,87 доларів США.
12. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до АТ «ОТП Банк» про визнання частково недійсним кредитного договору, про визнання припиненими договору кредиту, договору іпотеки, договору поруки та відшкодування моральної шкоди відмовлено.
13. Вирішено питання розподілу судових витрат.
14. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що укладаючи спірний договір, позичальниця погодилася на те, що для розрахунку процентів за договором може використовуватись також й плаваюча процента ставка, яка складається з фіксованого процента (у розмірі 5,99% річних) та + FIDR. 
Сторони висловили свою згоду щодо передбаченої договором зміни плаваючої процентної ставки (пункти 1.4.1, 1.5. частини 2 кредитного договору). Виходячи 
з умов кредитного договору, зміна розміру ставки FIDR не є зміною процентної ставки в односторонньому порядку, оскільки вона прямо передбачена 
умовами кредитного договору. Підстав вважати зазначену умову несправедливою немає.
15. З огляду на те, що позичальниця свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, у неї виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 5 674,87 дол. США, що підлягає солідарному стягненню з відповідачів.
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
16. Постановою Одеського апеляційного суду від 07 серпня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області 
від 15 жовтня 2024 року залишено без змін.
17. Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог АТ «ОТП Банк» та відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Надані АТ «ОТП Банк» фінансові документи є належними доказами та свідчать про наявність заборгованості за кредитним договором № ML-502/072/2008 станом на 13 січня 2017 року. Підписавши кредитний договір, відповідачка погодилася з встановленими у ньому умовами, у подальшому сплачувала кредитну заборгованість протягом тривалого періоду часу та не зверталася до банку з приводу роз`яснень положень договору чи надання іншої інформації щодо виконання зобов`язань, не пред`являла жодних претензій з приводу того, що їй є незрозумілими умови кредитного договору. Обставин, які би свідчили про здійснення банком нечесної підприємницької практики та про введення позичальниці в оману, зокрема сам факт обману, наявність умислу в діях відповідача, спрямованого на введення позичальника в оману щодо умов кредитування, відповідачі не довели.
Узагальнені доводи касаційної скарги
18. 09 грудня 2025 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 15 жовтня 
2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 07 серпня 2025 року, ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову АТ «ОТП Банк» відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити, або направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
19. Підставами касаційного оскарження судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій заявниця зазначає неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши, що суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду 
від 06 листопада 2019 року у справі № 545/1571/16-ц, від 16 вересня 2020 року у справі № 617/1552/15-ц, від 10 листопада 2021 року у справі № 320/7224/15-ц (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України), а також вказує про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статей 230, 1056-1 ЦК України, статей 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» до ситуації використання банком фіктивного індексу (FIDR) при виконанні договору (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, зазначає, що суди не дослідили зібрані у справі докази та не надали їм належної правової оцінки (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України). 
20. Касаційна скарга обґрунтована посиланням на те, що суди попередніх інстанцій неправильно визначились з предметом заявленого зустрічного позову. Не урахували, що вона не просто не погоджувалася з моделлю плаваючої ставки, а доводила, що під виглядом FIDR банк застосував внутрішній, непрозорий показник, який не відповідав задекларованій «ставці за строковими депозитами на 366 днів», що має ознаки обману та нечесної підприємницької практики. Зауважує, що банк, під час виконання договору змінював інформацію на своєму сайті, не розкривав методику розрахунку FIDR, застосовував значення, які не відповідали реальним депозитним ставкам, та відмовляв у переході на прозоріший індекс UIRD. Вважають, що за таких умов змінна процентна ставка не відповідає вимогам статті 1056-1 Цивільного кодексу України: індикатор FIDR не є об`єктивним ринковим показником, не має прозорої методики формування та не забезпечує передбачуваності умов кредитування. 
21.  ОСОБА_1 посилається на те, що суди попередніх інстанцій фактично надали пріоритет інтересам професійного кредитора, поклавши на споживача надмірний тягар доказування та не врахували підвищений стандарт добросовісності та прозорості, який закон покладає саме на банк.
22. Вважає, що суди не встановили всіх необхідних для вирішення спору обставин, не надали належної правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам, безпідставно відмовили у проведенні телекомунікаційної та лінгвістичної експертиз.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
23. Ухвалою Верховного Суду від 12 грудня 2025 року касаційну скаргу залишено без руху для усунення недоліків.
24. Ухвалою Верховного Суду від 18 грудня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі № 523/4507/17 та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції. 
25. 30 грудня 2025 року матеріали цивільної справи № 523/4507/17 надійшли до Верховного Суду.
Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надійшов
Фактичні обставини справи, встановлені судами
26. 23 травня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником усіх прав та обов`язків якого є АТ «ОТП БАНК», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № ML-502/072/2008, за умовами якого відповідачці було надано кредит в розмірі 23 000,00 дол. США строком по 23 травня 2023 року зі сплатою відсотків за плаваючою відсотковою ставкою 5,99 % + FIDR (процента ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк в 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору).
27. 18 лютого 2013 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 було укладено додатковий договір № 1 до кредитного договору № ML-502/072/2008 
від 23 травня 2008 року.
28. 18 березня 2013 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладено додатковий договір № 2 до кредитного договору № ML-502/072/2008 
від 23 травня 2008 року.
29. На забезпечення належного виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки 
№ SR-502/072/2008 від 23 травня 2008 року.
30. 23 травня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір № PML-502/072/2008.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
31. Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга до задоволення не підлягає.
32. Згідно з пунктами 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку якщо: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
33. Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
34. Відповідно до частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
35. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
36. Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
37. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.
38. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 зазначено, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
39. Спірні правовідносини стосуються виконання відповідачами умов кредитного договору, а також дійсності його умов. Доводи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо відсутності правових підстав вважати положення кредитного договору (пункт 3 частини № 1 кредитного договору) недійсними.
40. Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
41. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
42. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
43. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
44. У частині першій статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
45. У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися у разі: 1) розірвання договору за взаємною домовленістю сторін; 2) розірвання договору в судовому порядку; 3) відмови від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; 4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; 5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17).
46. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
47. Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).
48. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).
49. За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
50. Згідно зі статтею 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
51. Звертаючись до суду із зустріним позовом, відповідачі посилались на включення банком до умов договору несправедливих умов щодо нарахування процентної ставки, введення їх в оману щодо порядку її обчислення.
52. У частині четвертій статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, яка діяла на час укладення договору, було зазначено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.
53. Згідно з положеннями частин першої, другої, п`ятої та сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
54. Згідно з частинами першою, другою, шостою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.
55. У частині першій статті 230 ЦК України зазначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
56. Згідно з частиною першою статті 229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
57. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, потрібно довести, по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.
58. Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
59. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
60. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
61. Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
62. Встановивши, що умовами спірного кредитного договору за взаємним погодженням сторін було чітко передбачено використання плаваючої процентної ставки, її складові та порядок їх визначення, ОСОБА_1 особистим підписом засвідчила, що вона погодилася на отримання у кредит коштів саме на умовах, що визначені договором, волевиявлення сторін на укладення і підписання договору були вільними, разом з тим позичальниця тривалий час виконувала свої зобов`язання за договором, а з вимогами про недійсність положень договору щодо визначення процентної ставки звернулася після пред`явлення банком вимог про стягнення заборгованості, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання недійсним положень пункту 3 частини № 1 кредитного договору, а також для задоволення похідних вимог зустрічного позову про припинення зобов`язань, які випливають з кредитного договору, стягнення збитків і моральної шкоди.
63. Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що зміна розміру ставки FIDR не є зміною процентної ставки в односторонньому порядку, оскільки вона прямо передбачена умовами кредитного договору, який ОСОБА_1 добровільно підписала та певний час виконувала, що свідчить про те, що вона визнавала умови договору, як прийнятні. За таких обставин, положення кредитного договору про встановлення плаваючої процентної ставки, яка складається з фіксованого процента + FIDR (процента ставка по строкових депозитах фізичних осіб), не можна вважати несправедливими та дискримінаційними для відповідачки та такими, що не відповідали чинним на час укладення кредитного договору приписам Закону України «Про захист прав споживачів» та ЦК України.
64. Подібний правовий висновок було викладено Верховним Судом у постановах від 06 червня 2019 року у справі № 357/7257/17, від 13 листопада 2019 року у справі № 752/17437/15-ц, від 03 лютого 2020 року у справі 
№ 554/1400/16-цвід 23 вересня 2020 року у справі № 752/18049/16-ц, від 26 січня 2022 року у справі № 274/2755/16-ц.
65. Обставин введення позичальниці в оману при підписанні оспорюваного кредитного договору, як і використання банком нечесної підприємницької практики при узгодженні з позичальницею процентної ставки за кредитним договором, судами попередніх інстанцій не встановлено.
66. Суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин, нормами матеріального права, яка підлягають застосуванню, та надавши правову оцінку умовам кредитного договором, дійшли мотивованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення зустрічного позову.
67. Доводи касаційної скарги зазначених висновків судів першої та апеляційної інстанції не спростовують. Водночас, самостійних доводів щодо порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального чи процесуального права при вирішенні первісного позову АТ «ОТП Банк» касаційна скарга  ОСОБА_1 не містить.
68. Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц). 
69. Необґрунтованими є також доводи касаційної скарги щодо безпідставної відмови судом першої інстанції у проведенні телекомунікаційної та лінгвістичної експертиз. 
70. В ухвалі Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06 лютого 2020 року було вирішено питання щодо призначення у справі, яка переглядається в касаційному порядку, лінгвістичної та телекомунікаційної експертиз та обґрунтовано зазначено, що відповідь на визначені відповідачами питання, які необхідно поставити перед експертами, не дадуть суду відомостей, які необхідні для ухвалення рішення по суті заявлених ними вимог. Роз`яснено право сторін заявити клопотання про призначення економічної експертизи, яка і була проведена у межах розгляду цієї справи. Правова оцінка висновку експерта від 01 липня 2020 року № СЕ-2505-5-1163.20 надана з урахуванням наведених вище правил оцінки доказів.
71. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявниці по суті спору та їх відображення в оскаржених судових рішеннях, питання вмотивованості висновків судів першої та апеляційної інстанції в оскарженій частині, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів.
72. Висновки судів першої та апеляційної інстанцій, з урахуванням встановлених у цій справі обставин, не суперечать висновкам Верховного Суду, на які посилається заявниця у касаційній скарзі. 
73. Крім того, безпідставним є посилання заявниці на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування права у подібних правовідносинах.
74. Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
75. З урахуванням доводів касаційної скарги  ОСОБА_1 , які стали підставою для відкриття касаційного провадження у справі, меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 400 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень судів попередніх інстанцій.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2. Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 15 жовтня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 07 серпня 2025 рокузалишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді Є. В. Синельников

О. М. Осіян

В. В. Шипович