УХВАЛА

15 січня 2026 року 
місто Київ
справа № 523/14823/16
провадження № 61-16371ск25
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 08 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Двоєнкіна Тетяна Олександрівна, про визнання заповіту недійсним, визнання права власності на спадкове майно, усунення перешкод в користуванні власністю та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Двоєнкіна Тетяна Олександрівна, про визнання заповіту дійсним,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст доводів та вимог первісного позову
1. У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним, визнання права власності на спадкове майно, усунення перешкод в користуванні власністю.
Позов мотивувала тим, що з 02 липня 1994 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , який ІНФОРМАЦІЯ_1 помер. Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина, яка складається з рухомого та нерухомого майна, що належало померлому як особиста власність, так і як спільна сумісна власність, набута у період шлюбу з позивачкою. 
Звернувшись до нотаріуса з метою оформлення спадкових прав, позивачка дізналася, що 18 березня 2016 року ОСОБА_4 склав заповіт, яким на випадок своєї смерті заповів все своє майно ОСОБА_1 .
Зазначала, що ОСОБА_4 протягом тривалого часу зловживав спиртними напоями, що призвело до зміни психічного стану. Вважала, що заповіт, складений її чоловіком на користь відповідачки ОСОБА_1 , є недійсним як такий, що написаний в період, коли заповідач не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Натомість переконана, що саме вона мала спадкувати майно як спадкоємиця першої черги за законом. 
Посилалася також на те, що відповідач ОСОБА_3 чинить їй перешкоди в користуванні транспортним засобом «MITSUBISHI ASH», д.н.з. НОМЕР_1 , який був об`єктом спільної сумісної власності подружжя й не підлягав спадкуванню за заповітом.
З урахуванням уточнень від 29 червня 2017 року ОСОБА_2 остаточно просила суд ухвалити рішення, яким:
- визнати недійсним заповіт, який посвідчений 18 березня 2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Двоєнкіною Т. О. за реєстровим номером 385, згідно з яким ОСОБА_4 заповів усе своє майно ОСОБА_1 ,
- в порядку спадкування за законом визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 та земельну ділянку НОМЕР_3,1/2 41 площею 0,099 га, розташовану на території Єгорівської сільської ради в садівничому товаристві «Металург» (цільове призначення - ведення індивідуального садівництва);
- визнати право власності на квартиру АДРЕСА_5 та квартиру АДРЕСА_6 , а саме право власності на частину вказаного нерухомого майна визнати за позивачкою як за співвласником у спільній сумісній власності, а іншу частину цього майна - в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 ;
- визнати за позивачкою право власності на транспортний засіб «MITSUBISHI ASH», державний номерний знак НОМЕР_1 (номер шасі НОМЕР_2 ), а саме на 1/2 частину як на об`єкт права спільної сумісної власності подружжя та 1/2 частину як на спадкове майно в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 ;
- усунути перешкоди в користуванні майном шляхом зобов`язання ОСОБА_3 передати їй транспортний засіб «MITSUBISHI ASH», д.н.з. НОМЕР_1 (номер шасі НОМЕР_2 ).
2. У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту дійсним. 
Зустрічний позов мотивувала тим, що починаючи з 2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перестали проживати разом, а їх шлюбні відносини фактично припинилися. Причиною припинення шлюбних відносин стало те, що позивачка вигнала ОСОБА_4 з їхнього дому та почала проживати там разом з іншим чоловіком, відібравши у нього ключі від квартири та створюючи інші перешкоди для проживання в ній. Тому ОСОБА_4 був змушений переїхати жити до дачного будинку, який розташований в с. Мале Роздільнянського району Одеської області. В цей період йому усіляко допомагали його рідний брат ОСОБА_5 та його дружина ОСОБА_1 (заявниця за зустрічним позовом).
Оскільки дачний будинок, де був змушений проживати ОСОБА_4 , не був пристосований до проживання у ньому взимку, то в грудні 2015 року ОСОБА_4 переїхав жити до свого рідного брата, який разом з дружиною піклувалися про спадкодавця та доглядали за ним.
Саме у зв`язку з цим ОСОБА_4 вирішив розпорядитися своїм майном на випадок смерті, склавши заповіт, яким усе своє майно заповів ОСОБА_1 , яка є дружиною його рідного брата.
Зауважувала, що нотаріусом при посвідченні заповіту було встановлено особу заповідача та перевірено його дієздатність. Будь-яких сумнівів з приводу дієздатності ОСОБА_4 не виникало, він розумів значення своїх дій та міг керувати ними.
3. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2017 року в задоволені первісного позову відмовлено.
Зустрічний позов задоволено та визнано дійсним заповіт, який посвідчений 18 березня 2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Двоєнкіною Т. О. за реєстровим номером 385, згідно з яким ОСОБА_4 заповів усе своє майно ОСОБА_1 .
4. Постановою Одеського апеляційного суду від 08 жовтня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2017 року скасовано й ухвалено нове рішення про задоволення позову.
Визнано недійсним заповіт, який посвідчений 18 березня 2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Двоєнкіною Т. О. за реєстровим номером 385, згідно з яким ОСОБА_4 заповів усе своє майно ОСОБА_1 .
Визнано за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_4 на майно:
- квартиру АДРЕСА_1 ;
- квартиру АДРЕСА_7 , а саме: 1/2 частину як на об`єкт права спільної сумісної власності подружжя та 1/2 частину як на спадкове майно;
- земельну ділянку АДРЕСА_8 , цільове призначення - ведення індивідуального садівництва;
- квартиру АДРЕСА_9 , а саме: 1/2 частину як на об`єкт права спільної сумісної власності подружжя та 1/2 частину як на спадкове майно;
- квартиру АДРЕСА_6 , а саме: 1/2 частину як на об`єкт права спільної сумісної власності подружжя та 1/2 частину як на спадкове майно;
- квартиру АДРЕСА_10 , а саме: 1/2 частину як на об`єкт права спільної сумісної власності подружжя та 1/2 частину як на спадкове майно;
- квартиру АДРЕСА_11 , а саме: 1/2 частину як на об`єкт права спільної сумісної власності подружжя та 1/2 частину як на спадкове майно;
- квартиру АДРЕСА_12 , а саме: 1/2 частину як на об`єкт права спільної сумісної власності подружжя та 1/2 частину як на спадкове майно;
- транспортний засіб «MITSUBISHI ASH», державний номерний знак НОМЕР_1 (номер шасі НОМЕР_2 ), а саме: 1/2 частину як на об`єкт права спільної сумісної власності подружжя та 1/2 частину як на спадкове майно в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Усунено перешкоди в користуванні майном шляхом зобов`язання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , передати ОСОБА_2 транспортний засіб «MITSUBISHI ASH», державний номерний знак НОМЕР_1 (номер шасі НОМЕР_2 ).
У задоволенні зустрічного позову відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Доводи та вимоги особи, яка подала касаційну скаргу
5. 24 грудня 2025 року  ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Одеського апеляційного суду від 08 жовтня 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
6. У касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судових рішень міститься посилання на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду). 
7. Зокрема, заявник у касаційній скарзі зазначає, що апеляційний суд не врахував висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у:
- постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14 (про те, що у подібних спорах про визнання правочину недійсним позивач має надати належні і допустимі докази на підтвердження того, що особа на час укладення оспорюваного правочину мала абсолютну неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними);
- постанові Верховного Суду від 23 квітня 2025 року у справі № 388/97/20, у якій суд урахував, що у висновку експертизи докладно викладено анамнез життя померлого, анамнез його хвороби, надано аналіз показанням свідків, обґрунтування та пояснення даних про психічний стан особи та фактів, які встановлені та виявлені під час дослідження об`єктів експертизи і узгоджуються з показаннями свідків; 
- постанові Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12 (про те, що висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними); 
- постанові Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 554/11179/13, у якій зазначено, що з урахуванням належної оцінки висновків посмертної судово-психіатричної експертизи та повторної посмертної судово-психіатричної експертизи, показань свідків та пояснень експертів, які були допитані у судових засіданнях, суди дійшли правильного висновку про відсутність підстав для визнання заповіту недійсним; 
- постанові Верховного Суду від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15, у якій зазначено, що судами першої та апеляційної інстанцій надана системна оцінка зібраним у справі доказам щодо психічного стану спадкодавця на момент складання заповіту, а позивач не надав суду належних та достатніх доказів, що стали б підставою для задоволення позову. 
8. У касаційній скарзі відповідачка не погоджується з висновком апеляційного суду про те, що вона недобросовісно користувалася своїми процесуальними правами та ухилилася від проведення експертизи, не надавши належних та допустимих доказів на спростування висновку повторної комплексної посмертної судової медико-психологічної та психіатричної експертизи № 326 від 02 серпня 2019 року. 
9. Зазначає, що суд позбавив її можливості скористатися правовою допомогою та не надав строк на оплату комісійної судової експертизи, незважаючи на те, що на останньому судовому засіданні, на якому вона була присутня, відповідачка повідомила суд, що змушена була розірвати договірні відносини зі своїм адвокатом, який представляв її інтереси в цій справі, внаслідок його незадовільної роботи і просила суд перенести розгляд справи на іншу дату з метою укладання угоди з новим представником, який би міг підготувати для неї клопотання про надання строку на оплату експертизи, оскільки вона не є фахівцем у галузі права і сума за проведення експертизи у розмірі 113 306,60 грн є для неї надмірною. 
10. Вважає, що суд апеляційної інстанції безпідставно надав перевагу висновку судової експертизи № 326 від 02 серпня 2019 року, проте необґрунтовано відхилив доводи, викладені у висновку судової експертизи № 71 від 21 лютого 2017 року, який ґрунтувався не лише на матеріалах справи, а і на показаннях свідків, допитаних у суді першої інстанції. Вказує, що апеляційний суд не виконав передбаченого статтею 110 ЦПК України обов`язку щодо необхідності мотивування відхилення висновку експертів. 
11. Зазначає також, що апеляційний суд безпідставно не взяв до уваги показання свідків, допитаних у суді першої інстанції, та натомість врахував докази, які предметом дослідження у місцевому суді не були.
12. Наголошує, що без надання належної оцінки висновкам судової експертизи, показанням свідків та поясненням експертів апеляційний суд не міг встановити, що в момент складання заповіту ОСОБА_4 не усвідомлював значення своїх дій і не міг керувати ними.
13. Наведене свідчить, що касаційна скарга подана у передбачений законом строк та з дотриманням вимог закону щодо форми та змісту.
14. За змістом частини сьомої статті 394 ЦПК України за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі, в якій вирішує питання про витребування 
Керуючись статтями 389, 394, 395 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відкрити касаційне провадження у справі за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 08 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Двоєнкіна Тетяна Олександрівна, про визнання заповіту недійсним, визнання права власності на спадкове майно, усунення перешкод в користуванні власністю та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Двоєнкіна Тетяна Олександрівна, про визнання заповіту дійсним.
Витребувати із Суворовського районного суду м. Одеси матеріали цивільної справи № 523/14823/16.
Надіслати учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснити їм право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України, в 10-денний строк з дня отримання ухвали.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:	О. В. Ступак   О. М. Осіян   Н. Ю. Сакара