ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 квітня 2025 року
м. Київ
справа № 369/3989/22
провадження № 61-16859св23
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В., 
Ситнік О. М.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 та адвоката Таранова Станіслава Ігоровича, який діє в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 травня 2023 року, ухвалене у складі 
судді Янченка А. В., та постанову Київського апеляційного суду від 9 листопада 
2023 року, ухвалену колегією у складі суддів: Мережко М. В., Поліщук Н. В., Соколової В. В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2022року  ОСОБА_1 звернувся з позовомдо  ОСОБА_2 про визнання недійсним договору та стягнення грошових коштів.
Свої вимоги аргументував тим, що 21 січня 2021 року позивач та відповідач 
уклали договір купівлі-продажу транспортного засобу з розстроченням 
платежу № 19 (далі - договір).
Згідно з пунктом 1.2 договору транспортним засобом за цим договором є легковий автомобіль Mercedes-Benz, модель С200, 2017 року випуску, номер шасі (кузова,
рами) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , колір чорний, зареєстрований транспортний засіб 8046, дата реєстрації 3 грудня 2019 року 
(далі - ТЗ).
Згідно з Актом № 1 приймання-передачі 21 січня 2021 року відповідач передав ТЗ позивачу.
Пунктом 2.1 договору передбачено, що в підтвердження наміру придбання автомобіля та з метою забезпечення перереєстрації автомобіля ОСОБА_1 сплатив ОСОБА_2 гарантійний внесок у сумі 2500 доларів США. Решту вартості автомобіля, яка становить 29 750 доларів США, покупець зобов`язаний сплачувати продавцю протягом 35 місяців, починаючи з наступного місяця. Сторони погодили графік платежів, що є невід`ємною частиною договору 
(пункт 2.4 договору).
Вказував, що згідно з графіком платежів, закріпленим у додатку № 1 до договору, позивач сплатив відповідачу грошові кошти за 15 місяців дії договору та гарантійний внесок загальна сума яких становить 15 250 доларів США (15 (кількість місяців) х 
850 доларів США + 2 500 доларів США).
8 квітня 2022 року він виявив відсутність ТЗ, про що повідомив поліцію. 9 квітня 2022 року відповідач зателефонував та повідомив про повернення свого майна, а не його викрадення.
На момент подання позову відповідач ухиляється від повернення автомобіля або сплачених коштів.
Зазначав, що договір сторони уклали поза межами територіальних органів Міністерства внутрішніх справ України (Сервісних центрів), він не зареєстрований, перереєстрацію ТЗ із відміткою про придбання в розстрочку сторони не проводили, тому, на його думку, в момент вчинення правочину сторони не дотрималися вимог, встановлених частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України щодо форми правочину.
Оскільки договір є недійсним, а позивач на його виконання сплатив щомісячні платежі в розмірі 15 250 доларів США, вважає, що відповідач повинен повернути ці кошти згідно зі статтею 216 ЦК України.
За викладених обставин просив визнати договір недійсним і стягнути 
зі ОСОБА_2 сплачені на виконання договору грошові кошти 
в сумі 15 250 доларів США, а також судові витрати, які складаються з 5 453,77 грн сплаченого судового збору та 30 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 травня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу і стягнено зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачені на виконання договору грошові кошти 
в сумі 14 400 доларів США, 5 232,51 грн сплаченого судового збору за подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову, а також 28 326 грн у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що договір укладено сторонами поза межами територіальних органів Міністерства внутрішніх справ України (Сервісних центрів), реєстрація цього договору не здійснювалася, перереєстрація транспортного засобу з відміткою про придбання в розстрочку, як це передбачено законом, не проводились, тому сторонами не дотримано в момент вчинення правочину вимог, які встановленні частинами першою, другою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України щодо форми правочину.Керуючись статтею 216 ЦК Україниі встановивши сплату позивачем 14 400 доларів США за договором, місцевий суд дійшов висновку про стягнення цих коштів з відповідача на користь позивача.
Врахувавши розмір задоволених позовних вимог, суд першої інстанції пропорційно стягнув з відповідача на користь позивача5 232,51 грн сплаченого судового збору за подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову. Вирішуючи питання про відшкодування позивачу понесених витрат на професійну правничу допомогу, місцевий суд вважав за можливе зменшити їх до 28 326 грн з огляду на часткове задоволення позову, обсяг фактично наданих послуг, характер виконаної адвокатом роботи і принциписпівмірності та розумності судових витрат.
Постановою Київського апеляційного суду від 9 листопада 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 травня 2023 року в частині визнання договору недійсним скасовано, ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.
В іншій частині рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 травня 2023 року залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині визнання договору недійсним та ухвалюючи в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні позову, аргументував це тим, що укладений сторонами правочин фактично є договором лізингу і, оскільки його нотаріально не посвідчено, такий договір є нікчемним на підставі вимог закону, тому не підлягає визнанню недійсним.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи осіб, які її подали
24 листопада 2023 року ОСОБА_2 та адвокат Таранов С. І., який діє в інтересах ОСОБА_2 , звернулися до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просили скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 травня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду 
від 9 листопада 2023 року, ухвалити нове судове рішення про відмову у позові.
Підставою касаційного оскарження рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 травня 2023 року та постанови Київського апеляційного суду від 9 листопада 2023 року заявники вказують неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду 
від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18), 
від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21), 
від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (провадження № 12-10гс21), 
у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), 
у постановах Верховного Суду від 19 вересня 2023 року у справі № 910/19668/21, 
від 4 жовтня 2023 року у справі № 291/1450/21 (провадження № 61-4300св23), 
від 16 листопада 2022 року у справі № 468/1692/18-ц 
(провадження № 61-21279св19), від 23 вересня 2021 року у справі № 904/1907/15 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу 
України (далі - ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Судувід 27 листопада 2018 року 
у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18) вказано, що, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення), і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
У постанові Великої Палати Верховного Судувід 13 липня 2022 року 
у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) зазначено про те, що для визнання недійсними положень кредитного договору, з огляду на приписи 
статті 5 ЦК України, суд має застосувати акт цивільного законодавства, чинний на момент укладення договору.
Верховний Суд у постанові від 23 вересня 2021 року 
у справі № 904/1907/15 дійшов висновку, що двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами. Тобто у разі визнання недійсним правочину повернення отриманого сторонами за своєю правовою природою становить юридичний обов`язок, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2022 року 
у справі № 908/976/19 (провадження № 12-10гс21) та постанові Верховного Суду 
від 19 вересня 2023 року у справі № 910/19668/21 викладено висновок, що визнання правочину недійсним не з метою домогтися відновлення власного порушеного права (та/або інтересу) у спосіб реституції, що застосовується між сторонами такого правочину, а з метою створити підстави для подальшого звернення з іншим позовом або преюдиційну обставину чи доказ для іншого судового провадження, суперечить завданням господарського (цивільного) судочинства, наведеним у частині першій статті 2 ГПК України (частині першій статті 2 ЦПК України).
Очевидно, що дії позивача, який уклав спірний правочин, а через шість місяців пред`явив позов про визнання правочину недійсним, суперечать його попередній поведінці (без посилання у позові та надання підтвердження порушення умов договору скаржником), тобто суперечать загальноправовому принципу добросовісності та захисту інтересів добросовісного покупця) (постанова Верховного Судуу складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду 
від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) та постанова Верховного Суду від 4 жовтня 2023 року у справі № 291/1450/21 (провадження № 61-4300св23)).
У постанові Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 468/1692/18-ц (провадження № 61-21279св19) зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша 
статті 638 ЦК України).
Крім того, підставою касаційного оскарження судових рішень заявник визначає недослідження судами зібраних у справі доказів, а саме графіку платежів до договору (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Вказує, що реєстрація (перереєстрація), зняття з обліку ТЗ можлива лише після повного виконання умов спірного договору (повної оплати вартості автомобіля) і є похідною дією за наслідками виконання сторонами умов спірного правочину, тому помилковим є висновок суду першої інстанції про недотримання порядку реєстрації.
Зазначає про відсутність предмета спору, оскільки позивач не визначив, які права, свободи чи інтерес підлягають захисту в судовому порядку. На момент звернення зі скаргою ТЗ перебуває у позивача, проте платежі за договором він не сплачує.
Чинним законодавством не заборонено укладення договору купівлі-продажу ТЗ з розстроченням платежу, тому суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про кваліфікацію оспорюваного правочину як договору лізингу, а, відтак, і про його нікчемність.
Якщо спірний правочин вважати договором лізингу, то відповідно до Закону 
України «Про фінансовий лізинг» та Закону України «Про захист прав споживачів» 
у разі визнання договору лізингу недійсним або віднесення до нікчемного лізингоодержувач зобов`язаний негайно повернути лізингодавцю предмет договору лізингу у стані, в якому він був одержаний, з урахуванням нормального зносу або у стані, який було обумовлено в договорі. При цьому лізингові платежі, сплачені на момент визнання договору лізингу недійсним або віднесення його до нікчемного, поверненню не підлягають. Якщо лізингоодержувач користувався або продовжує користуватися предметом договору лізингу до та/або після дати визнання договору лізингу недійсним, лізингоодержувач зобов`язаний відшкодувати лізингодавцю суми лізингових платежів за весь відповідний період користування.
Вказує на те, що передачу грошових коштів за умовами договору позивач не довів належними та допустимими доказами. Графік платежів (додаток № 1 до договору) не є фінансовим документом, який засвідчує факт передачі грошових коштів від позивача, а свідчить лише про погодження строків оплати та про суми грошових коштів, які покупець повинен сплатити на виконання умов договору. Крім того, графік платежів не містить підписів позивача, тому суди попередніх інстанцій не могли на нього посилатись як на доказ.
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Провадження у суді касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 16 січня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції. 
Ухвалою Верховного Суду від 27 березня 2025 року справу № 369/3989/22 призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій фактичні обставини справи 
Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що 21 січня 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір № 19, який сторони визначили як договір купівлі-продажу транспортного засобу з розстроченням платежу.
Згідно з пунктом 1.2 договору транспортним засобом за цим договором є легковий автомобіль Mercedes-Benz, модель С200, 2017 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , колір чорний, зареєстрований транспортний засіб 8046, дата реєстрації 3 грудня 2019 року.
Пунктом 2.1 договору передбачено, що в підтвердження наміру придбання автомобіля та з метою забезпечення перереєстрації автомобіля ОСОБА_1 (покупець) сплатив ОСОБА_2 (продавцю) гарантійний внесок 
у сумі 2 500 доларів США. Залишок вартості автомобіля, який 
становить 29 750 доларів США, покупець зобов`язаний сплачувати продавцю протягом 35 місяців, починаючи з наступного місяця, за погодженим сторонами графіком платежів, що є невід`ємною частиною договору (пункт 2.4 договору).
Відповідно до пункту 1.4 договору право власності на ТЗ переходить від продавця до покупця після сплати останнім повної вартості ТЗ, визначеної в пункті 2.1 договору, та його перереєстрації згідно з вимогами законодавства України. покупець розуміє, що до перереєстрації ТЗ власником є продавець. До повного виконання покупцем своїх обов`язків щодо грошового зобов`язання відповідно до розділу 2 договору та за умови своєчасної оплати залишку вартості ТЗ покупець має лише право користування автомобілем.
З акта приймання-передачі № 1від21січня 2021 рокусуд першої інстанції встановив, що ТЗ відповідач позивачу передав.
На виконання умов договору   ОСОБА_1 сплативгрошові кошти 
    ОСОБА_2 у розмірі 14 400 доларів США, а саме 21 січня 2021 року - 
2 500 доларів США(гарантійний внесок), 21 січня 2021 року - 850 доларів США, 
21 лютого 2021 року - 850 доларів США, 21 березня 2021 року - 850 доларів США, 21квітня 2021 року - 850 доларів США, 21 травня 2021 року - 850 доларів США, 
21 червня 2021 року - 850 доларів США, 21 липня 2021 року - 850 доларів США, 
21 серпня 2021 року - 850 доларів США, 21 вересня 2021 року - 850 доларів США, 21 жовтня 2021 року - 850 доларів США, 21 листопада 2021 року - 850 доларів США, 21 грудня 2021 року - 850 доларів США, 21 січня 2022 року - 850 доларів США та 
21 лютого 2022 року - 850 доларів США.
Суд апеляційної інстанції з умов договору встановив, що сторони уклали договір лізингу.
Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, якими керується суд при ухваленні постанови 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно зі статтею 400 ЦПК України в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши правильність застосування норм матеріального права і додержання процесуального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд дійшов таких висновків.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтями 6 та 627 ЦК України закріплено принципи свободи договору, згідно з якими сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі) (частина друга статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» тут і далі в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору) (далі - Закон України № 723/97-ВР).
Відповідно до частини першої статті 806 ЦК України (тут і далі в редакції, чинній на час укладення договору) за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). 
Статтею 4 Закону України № 723/97-ВР визначено, що суб`єктом лізингу може бути, зокрема, лізингодавець - юридична особа, яка передає право володіння та користування предметом лізингу лізингоодержувачу.
Тобто суд апеляційної інстанцій не врахував вимог вказаного Закону щодо суб`єктного складу договору фінансового лізингу та помилково кваліфікував укладений фізичними особами правочин як договір лізингу.
При цьому апеляційний суд не врахував частину першу статті 695 ЦК України, якою передбачено, що договором про продаж товару в кредит може бути передбачено оплату товару з розстроченням платежу. Істотними умовами договору про продаж товару в кредит з умовою про розстрочення платежу є ціна товару, порядок, строки і розміри платежів.
Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша 
статті 367 ЦПК України).
Помилково встановивши, що укладений сторонами правочин є договором лізингу, суд апеляційної інстанції не перевірив обґрунтованість висновку суду першої інстанції про недійсність укладеного сторонами договору.
Також апеляційний суд не перевірив суперечливі аргументи сторін щодо того, у розпорядженні якої з них перебуває ТЗ та не встановив місцезнаходження автомобіля.
Згідно з абзацом другим частини першої статті 216 ЦК України в разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Отже, наслідками недійсності правочину є (двостороння реституція), тобто взаємне повернення переданого за недійсним правочином, яка може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за правочином, залишається у його сторони.
Апеляційний суд, застосовуючи наслідки недійсності правочину, погодився з висновками суду першої інстанції, стягнув зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачені за таким договором платежі, при цьому не встановив, у кого зі сторін в розпорядженні перебуває ТЗ на момент розгляду справи, та не вирішив, за необхідності, питання про його повернення та відшкодування вартості користування цим майном. 
Тобто суд апеляційної інстанції погодився із помилковим застосуванням односторонньої реституції судом першої інстанції, що суперечить положенням 
статті 216 ЦК України, і не спростував посилання відповідача на перебування ТЗ 
у розпорядженні позивача.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові від 23 вересня 2021 року у справі № 904/1907/15, на яку посилаються заявники у касаційній скарзі, Верховний Суд дійшов висновку, що двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами. Тобто при недійсності правочину повернення отриманого сторонами за своєю правовою природою становить юридичний обов`язок, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину.
Якщо законом не встановлені особливі умови застосування правових наслідків недійсності правочину або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів, позивач, який заявляє вимогу про повернення йому в натурі переданого за недійсним правочином або відшкодування вартості переданого, заявляє реституційну вимогу, яку суд за існування для того підстав задовольняє, застосовуючи двосторонню реституцію. У цьому випадку відповідач є стягувачем у частині рішення про повернення переданого ним за недійсним правочином майна або відшкодування вартості.
Такий висновок застосував Верховний Суд у постанові від 12 березня 2025 року 
у справі № 202/7809/23 (провадження № 61-9305св24) з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2024 року у справі № 918/1043/21 (провадження № 12-35гс23), врахування яких у цій справі узгоджується 
з частиною третьою статті 400 ЦПК України.
Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема, суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Суд касаційної інстанції позбавлений можливості під час розгляду справи в касаційному порядку встановлювати нові обставини або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, які не забезпечили повного та всебічного розгляду справи.
Враховуючи викладене та зогляду на помилкові висновки суду апеляційної інстанції та залишення поза увагою доводів апеляційної скарги перебування ТЗ у позивача та, у разі необхідності, застосування двосторонньої реституції, Верховний Суд доходить висновку про часткове задоволення касаційної скарги  ОСОБА_2 та адвоката Таранова С. І., який діє в інтересах ОСОБА_2 , скасування постанови Київського апеляційного суду від 9 листопада 2023 року з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
При новому розгляді справи апеляційний суд має перевірити доводи апеляційної скарги відповідача, об`єктивно дослідити наявні у справі докази, перевірити підстави визнання недійсним оспорюваного договору, встановити, у кого зі сторін перебуває ТЗ на момент розгляду справи, у разі необхідності - надати належну оцінку доводам і запереченням сторін щодо необхідності 
застосування двосторонньої реституціїта врахувати висновки, викладені 
у постанові Верховного Суду від 12 березня 2025 року у справі № 202/7809/23 (провадження № 61-9305св24).
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Так як касаційний суд дійшов висновку про направлення справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд, встановлених статтею 141 ЦПК України підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 та адвоката Таранова Станіслава Ігоровича, який діє в інтересах ОСОБА_2 , задовольнити частково.
Постанову Київського апеляційного суду від 9 листопада 2023 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді: 	І. М. Фаловська  В. М. Ігнатенко  С. О. Карпенко В. В. Сердюк О. М. Ситнік