ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

04 лютого 2026 року
м. Київ

справа № 179/799/24
провадження № 61-2139св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), 
Тітова М. Ю.,

учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
третя особа - приватний нотаріус Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Щока Валентина Олександрівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_2 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 січня 2025 року у складі колегії суддів: Єлізаренко І. А., Макарова М. О., Свистунової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2024 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» 
(далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Щока В. О., про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним.

Позов мотивовано тим, що рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 18 січня 2024 року у справі № 179/1580/23 стягнено із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 14 січня 2019 року № б/н в сумі 101 500,37 грн. 

12 лютого 2024 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, який посвідчено приватним нотаріусом 
Щокою В. О. та зареєстровано у реєстрі за № 109, за умовами якого 
ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_2 земельну ділянку, площею 5,1600 га, кадастровий номер 1222386000:01:001:0433, яка розташована на території Магдалинівської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області. У пункті 2.1 договору сторони узгодили, що продаж зазначеної земельної ділянки вчиняється за 171 300,00 грн. 12 лютого 
2024 року на підставі договору купівлі-продажу право власності на зазначену земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_2 

21 березня 2024 року приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Осельський Є. С. за виконавчим листом 
№ 179/1580/23 відкрив виконавче провадження № НОМЕР_1. 27 березня 
2024 року приватний виконавець виніс постанову про арешт майна 
ОСОБА_1 . У межах виконавчого провадження приватний виконавець встановив відсутність у ОСОБА_1 доходу і транспортних засобів.

Позивач зазначав, що ОСОБА_1 був обізнаний про наявну заборгованість за кредитним договором та невдовзі після ухвалення судового рішення від 
18 січня 2024 року про стягнення з нього заборгованості, а саме 12 лютого 
2024 року, відчужив нерухомість на користь ОСОБА_2 .

Посилаючись на те, що спірний правочин вчинено з метою убезпечення нерухомості від потенційного звернення стягнення на неї, і ОСОБА_1 після отримання коштів від продажу земельної ділянки не вчинив жодних дій 
з метою погашення заборгованості за кредитним договором, АТ КБ «ПриватБанк» просило визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 5,16 га, кадастровий номер 1222386000:01:001:0433, що розташована на території Магдалинівської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області, укладений між ОСОБА_1 
і ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Щокою В. О. 
і зареєстрований у реєстрі за № 109.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 
02 вересня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач не надав належних доказів наявності у відповідачів умислу на укладення фіктивного правочину.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 січня 2025 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 
02 вересня 2024 року скасовано та ухвалено у справі нове судове рішення, яким позов задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 5,16 га, кадастровий номер 1222386000:01:001:0433, що розташована на території Магдалинівської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області, укладений 20 лютого 2024 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Щокою В. О. та зареєстрований у реєстрі за № 109.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов, апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_1 , відчужуючи належну йому на праві власності земельну ділянку ОСОБА_2 , був обізнаний про наявність заочного рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 18 січня 2024 року, яким стягнено із 
ОСОБА_3 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість, а тому справедливо вважати, що боржник (відповідач) міг передбачити негативні наслідки для себе у разі виконання вказаного судового рішення, отже, спірний правочин має ознаки фраудаторного і підлягає визнанню недійсним.

Короткий зміст вимог і доводів касаційної скарги

18 лютого 2025 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, 
у якій просить скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду від 
21 січня 2025 року та залишити в силі рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2024 року.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що апеляційний суд не встановив обставин, що мають значення для справи, не надав їм юридичної оцінки, не дослідив і не надав оцінки всім доказам, наданим сторонами, не встановив наявності обставин, як свідчили б про наявність умислу обох сторін спірного договору, родинних або інших зв`язків між сторонами, безоплатність договору, подальшого фактичного володіння ОСОБА_1 спірною земельною ділянкою та ухвалив рішення, застосувавши суто окремі норми права, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року 
у справі № 369/11268/16-ц, обставини якої не є тотожними обставинами цієї справи.

Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції 
в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі 
№ 755/17944/18, від 15 травня 2019 року у справі № 723/405/17, від 26 квітня 2023 року у справі № 644/5819/20, постанові Верховного Суду України 
від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Інші аргументи учасників справи

01 квітня 2025 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду відзив, 
у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 січня 2025 року - без змін.

Відзив мотивовано тим, що в оскаржуваному договорі купівлі-продажу є всі ознаки фраудаторного правочину, а оскаржувану постанову ухвалено 
з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 10 березня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області.

09 квітня 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 29 грудня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ 

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, урахувавши аргументи, наведені 
у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу слід задовольнитиз таких підстав.

Короткий зміст фактичних обставин справи

14 січня 2019 року між ОСОБА_1 і АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг підписано анкету-заяву № б/н, за умовами якої 
ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Заочним рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 18 січня 2024 року у справі № 179/1580/23 стягнено із 
ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 14 січня 2019 року № б/н у сумі 101 500,37 грн.

Вказане заочне рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 18 січня 2024 року набрало законної сили 
20 лютого 2024 року.

12 лютого 2024 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом 
Щокою В. О. і зареєстрований у реєстрі за № 109, за умовами якого 
ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_2 земельну ділянку, площею 5,1600 га, кадастровий номер 1222386000:01:001:0433, яка розташована на території Магдалинівської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області. Продаж зазначеної земельної ділянки здійснено за 171 300,00 грн.

12 лютого 2024 року на підставі договору купівлі-продажу право власності на зазначену земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_2 

21 березня 2024 року приватний виконавець Осельський Є. С. за виконавчим листом № 179/1580/23 відкрив виконавче провадження № НОМЕР_1 на виконання заочного рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 18 січня 2024 року у справі № 179/1580/23.

27 березня 2024 року приватний виконавець Осельський Є. С. у межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 виніс постанову про арешт майна ОСОБА_1 .

У межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 приватний виконавець встановив відсутність у ОСОБА_1 доходу і транспортних засобів.

Заочне рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 18 січня 2024 року у справі № 179/1580/23 позичальник не виконує, заборгованість перед АТ КБ «ПриватБанк» не погашено.

ОСОБА_1 після отримання коштів від продажу земельної ділянки не вчинив жодних дій з метою погашення заборгованості за кредитним договором від 14 січня 2019 року б/н.

Мотиви, якими керується Верховний Суд

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону не відповідає.

У частині першій статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України до способів захисту цивільних прав та інтересів віднесено визнання правочину недійсним.

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 
у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю 
є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку 
з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором 
є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними 
в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору 
з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Згідно з частинами першою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, 
а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, за змістом статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так 
і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки, від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав (пункт 53 постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 
19 лютого 2021 року у справі № 904/2979/20, постанови Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-605цс16).

У частинах першій, другій статті 234 ЦК України встановлено, що фіктивним 
є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

У постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок про те, що недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з-під арешту в публічних відносинах або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 27 січня 
2020 року у справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18).

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), і послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Звертаючись до суду з позовом, АТ КБ «ПриватБанк» посилалося на те, що оспорюваний договір купівлі-продажу земельної ділянки є фраудаторними, 
а відповідач уклав його з метою недопущення в подальшому звернення стягнення на його майно на виконання судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором у справі № 179/1580/23, чим порушив його права як кредитора.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.

У частині третій статті 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Формулювання «зловживання правом» необхідно розуміти як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, 
а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дія без права. Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.

Правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Відтак будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам).

Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісне виконання усіх своїх зобов`язань, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора.

Наведені висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 липня 
2019 року у справі № 405/1820/17, від 28 листопада 2019 року у справі 
№ 910/8357/18 та від 20 травня 2020 року у справі № 922/1903/18.

У постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 182/2214/16-ц Верховний Суд зробив висновок, що не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом.

Суд звертає увагу на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц про те, що позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Критеріями для кваліфікації договору як фраудаторного є, зокрема, такі: відчуження майна за наявності значної непогашеної заборгованості; відчуження майна боржником після пред`явлення до нього позову про стягнення такої заборгованості (хоча є і винятки з цього правила, головне довести, що боржник розумів, що має заборгованість і ухилявся таким чином від її сплати); майно відчужено на підставі безвідплатного правочину (з цього правила є також винятки, зокрема, якщо ціна за оплатним договором занижена тощо); майно відчужене на користь пов`язаної особи (родичу або на користь власної юридичної особи); після відчуження майна у боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

Саме ці обставини і є вирішальними при доведенні фраудаторності, а отже 
й недійсності відповідного договору, адже наявність вказаних обставин свідчить про те, що боржник діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.

Аналогічні висновки наведені у постановах Верховного Суду від 24 липня 
2019 року у справі № 405/1820/17 та від 14 липня 2020 року у справі 
№ 754/2450/18.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які 
в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення у справі, установивши, що дії 
ОСОБА_2 як сторони спірного договору були добросовісними, оскільки вона оплатила вартість придбаного майна, а також урахувавши, що вона не 
є пов`язаною з боржником ОСОБА_1 особою і не є його родичем, 
а також не мала інформації про існування у нього боргових зобов`язань чи будь-яких обмежень щодо майна, дійшов правильного висновку, що оспорюваний договір купівлі-продажу не має ознак фраудаторності. 

Апеляційний суд наведеного не врахував, а тому зробив неправильний висновок про наявність підстав для задоволення позову.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно із статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись викладеним, колегія суддів Верховного Суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню, постанова апеляційного суду - скасуванню, 
а рішення суду першої інстанції - залишенню в силі.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК Українипостанова суду касаційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки суд касаційної інстанції дійшов висновку про задоволення касаційної скарги, скасування постанови суду апеляційної інстанції та залишення в силі рішення суду першої інстанції, судові витрати, понесені ОСОБА_2 за подання касаційної скарги, у розмірі 6 056,00 грн, слід стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 .

Керуючись статтями 141, 400, 409, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_2 задовольнити.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 січня 2025 року скасувати, 
залишити в силі рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2024 року.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 6 056,00 грн судових витрат.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасована постанова Дніпровського апеляційного суду від 21 січня 2025 рокувтрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	М. Є. Червинська   	
Судді: 	А. Ю. Зайцев   	
	Є. В. Коротенко   	
	В. М. Коротун  	
	М. Ю. Тітов