УХВАЛА

05 лютого 2026 року 
м. Київ 

справа № 420/30529/24
адміністративне провадження № К/990/4096/26

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Кашпур О.В., перевірив касаційну скаргу Південного офісу Держаудитслужби на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24 грудня 2025 року у справі №420/30529/24 за позовом Державного підприємства «Морський торговельний порт «Південний» до Південного офісу Держаудитслужби, треті особи – Товариство з обмеженою відповідальністю «МЕТІНВЕСТ-ШИППІНГ», Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» про визнання протиправними та скасування пунктів 1, 9, 10 вимоги №151505-14/3867-2024 від 23 серпня 2024 року,
В С Т А Н О В И В :
Державне підприємство «Морський торговельний порт «Південний» звернулось до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Південного офісу Держаудитслужби, в якому просило суд визнати протиправними та скасувати пункти 1, 9, 10 вимоги про усунення виявлених порушень №151505-14/3867-2024 від 23 серпня 2024 року. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2025 року відмовлено у задоволенні адміністративного позову Державного підприємства «Морський торговельний порт «Південний».
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24 грудня 2025 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕТІНВЕСТ-ШИППІНГ» задоволено повністю, апеляційну скаргу Державного підприємства «Морський торговельний порт «Південний» задоволено частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2025 року - скасовано та ухвалено нову постанову.
Адміністративний позов Державного підприємства «Морський торговельний порт «Південний» - задоволено частково.
Визнано протиправними та скасовано пункти 1, 9 вимоги Південного офісу Держаудитслужби №151505-14/3867-2024 від 23 серпня 2024 року.
Відмовлено у задоволенні позовних вимог Державного підприємства «Морський торговельний порт «Південний» про скасування пункту 10 вимоги Південного офісу Держаудитслужби №151505-14/3867-2024 від 23 серпня 2024 року.
Стягнуто з Південного офісу Держаудитслужби на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕТІНВЕСТ-ШИППІНГ» у відшкодування судових витрат – сплаченого судового збору 3633,60 грн за рахунок бюджетних асигнувань Південного офісу Держаудитслужби.
Стягнуто з Південного офісу Держаудитслужби на користь Державного підприємства «Морський торговельний порт «Південний» у відшкодування судових витрат – сплаченого судового збору 15140,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань Південного офісу Держаудитслужби.
27 січня 2026 року до Верховного Суду засобами поштового зв`язку надійшла касаційна скарга Південного офісу Держаудитслужби на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24 грудня 2025 року. Скаржник просить скасувати оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним. Тому касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами, які необхідно вказати у формі, визначеній пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України.
Відповідно до частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Під час перевірки поданої касаційної скарги на предмет дотримання вимог статті 330 КАС України встановлено, що у якості підстав касаційного оскарження судових рішень скаржник зазначає пункти 1, 3 частини четвертої статті 328 КАС України. 
Скаржник, посилаючись на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, зазначає про те, що судами попередніх інстанцій при розгляді справи застосовано норми права, а саме пункти 7 та 10 статті 10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
Крім іншого, скаржник вказує, що судами попередніх інстанцій не враховано правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року по справі №809/504/17, від 02 квітня 2020 року у справі №820/3534/20, від 12 лютого 2020 року у справі №815/7325/13-а, від 29 липня 2019 року у справі №400/2658/18, від 02 липня 2019 року у справі №826/2525/15, від 20 лютого 2018 року у справі №822/2087/17, у постановах Верховного Суду України від 27 лютого 2015 року у справі №21-436а14 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №820/3534/16. Також у постановах від 27 листопада 2019 року у справі №1440/1820/18, від 10 грудня 2019 року у справі №808/6509/13, від 07 лютого 2020 року у справі №803/634/17, від 14 лютого 2020 року у справі №825/3661/15, від 28 лютого 2020 року у справі №808/4044/17, від 28 лютого 2020 року у справі №2040/6542/18, від 18 березня 2020 року у справі №826/14169/17, від 31 березня 2020 року у справі №817/650/18. Від 22 вересня 2020 року у справі №820/1286/18, від 27 травня 2021 року у справі №160/8621/19, від 17 червня 2021 року у справі №0440/6907/18, від 16 листопада 2021 року у справі №160/9553/18. 
Посилання скаржника на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій пунктів 7 та 10 статті 10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» не відповідають вимогам пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України, оскільки суди попередніх інстанцій у оскаржуваних судових рішеннях не застосовували та не тлумачили зазначені норми матеріального права. 
Пункти 7 та 10 статті 10 цього Закону визначають повноваження органу державного фінансового контролю щодо пред`явлення обов`язкових вимог про усунення виявлених порушень та звернення до суду в інтересах держави у разі невиконання таких вимог, однак самі по собі не регулюють критерії правомірності рішень чи дій цього органу та не містять правових приписів, які б безпосередньо застосовувалися судами при вирішенні спору по суті. Зазначені положення були наведені Державною аудиторською службою України у вимозі №151505-14/3867-2024 від 23 серпня 2024 року, проте ні позивач, ні відповідач не наводили доводів щодо їх застосування або тлумачення, у зв`язку з чим вони не були предметом судового розгляду та не становили правову основу для ухвалення судових рішень у цій справі. За таких обставин відсутній сам факт застосування судами пунктів 7 та 10 статті 10 зазначеного Закону. 
Крім того, скаржник не навів правового висновку Верховного Суду щодо застосування цих норм у подібних правовідносинах та не обґрунтував, у чому саме полягає відступ судів від такого висновку, а відтак наведені доводи не свідчать про наявність підстав касаційного оскарження, визначених пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
У контексті посилань скаржника на постанови Верховного Суду слід зазначити, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).
Верховний Суд звертає увагу скаржника, що недостатньо лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.
Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.
Так, при встановленні доцільності посилання на постанову Верховного Суду на яку посилається скаржник у касаційній скарзі як підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.
У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.
Таким чином, зі змісту касаційної скарги не вбачається, що скаржником виконано передбачені пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України обов`язкові умови касаційного оскарження. Формальне зазначення норм права та посилання на окремі постанови Верховного Суду без визначення конкретного правового висновку щодо застосування відповідної норми у подібних правовідносинах, без обґрунтування подібності таких правовідносин та без наведення аргументів щодо відступу судів попередніх інстанцій від відповідної правової позиції не утворює належної касаційної підстави. За таких умов касаційна скарга не містить доводів, спрямованих на вирішення правової проблеми загального значення, а зводиться до незгоди скаржника з висновками судів у конкретній справі, що не відповідає завданню та функціональному призначенню суду касаційної інстанції.
З огляду на викладене, Суд вважає необґрунтованими посилання скаржника на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження.
У касаційній скарзі скаржник також міститься посилання скаржника на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
Зокрема, скаржник зазначає, що суд апеляційної інстанції хибно застосував норми права, а саме статі 6, 67 Господарського кодексу України, статтю 627 Цивільного кодексу України, статті 10, 11 Закону України «Про ціни та ціноутворення», статтю 21 Закону України «Про морські порти України», статтю 13 Закону «України «Про захист економічної конкуренції», розпорядження т.в.о директора Сидоренка М.В. від 21 листопада 2019 року № 175 «Про встановлення нормативів, що використовуються при розрахунках тарифів і калькуляції на роботи (послуги)».
Водночас наведені доводи не відповідають змісту та умовам застосування пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України, оскільки, хоча скаржник і навів перелік норм матеріального права, він не обґрунтував, щодо якої з них відсутній висновок Верховного Суду у подібних правовідносинах, не пояснив, у чому саме полягає помилка суду апеляційної інстанції при застосуванні відповідної норми, а також не визначив, яким чином, на його думку, така норма повинна застосовуватися з урахуванням встановлених у справі обставин.
Зазначене, крім іншого, вбачається з аналізу змісту наведених скаржником положень законодавства та акту індивідуальної дії.
Щодо статей 10, 11 Закону України «Про ціни та ціноутворення», скаржник посилається на розмежування державних регульованих та вільних цін, а також на самостійність встановлення вільних цін за згодою сторін. Разом з тим, як убачається з постанови апеляційного суду, суд апеляційної інстанції навів ці положення як нормативну основу висновку про те, що за відсутності державного регулювання цін на послуги порту такі тарифи визначаються договірно та не можуть «коригуватися» органом контролю поза межами його компетенції. Отже, скаржник, заявляючи про «хибне застосування», мав би вказати, у чому саме полягає помилка апеляційного суду: чи неправильно визначено вид ціни (вільна/регульована), чи неправильно окреслено компетенцію органів державного контролю у сфері моніторингу та регулювання цін, чи не враховано ці норми у системному зв`язку з іншими спеціальними актами. Такого аналізу касаційна скарга не містить, а наведення статей 10– 11 Закону без конкретизації правової проблеми не відповідає вимогам пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
Щодо статті 21 Закону України «Про морські порти України», скаржник посилається на положення про державне регулювання тарифів на спеціалізовані послуги суб`єктів природних монополій та на те, що тарифи на інші послуги є вільними й визначаються договором. При цьому з матеріалів, наведених у постанові апеляційного суду, вбачається, що апеляційний суд якраз виходив із того, що у спірних правовідносинах йдеться про договірні (вільні) тарифи портового оператора, а тому втручання контролюючого органу у цінові умови договору шляхом висновку про «заниження ставки» та покладення обов`язку «забезпечити відшкодування» не узгоджується із законом. За таких обставин посилання скаржника на статтю 21 Закону «Про морські порти України» без пояснення, яке саме невирішене Верховним Судом питання її застосування існує у подібних правовідносинах, є лише незгодою з правовою оцінкою апеляційного суду, що не становить підстави касаційного оскарження за пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
Щодо статті 13 Закону України «Про захист економічної конкуренції», скаржник посилається на норму про зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку. Однак із наведеного змісту постанови апеляційного суду не вбачається, що зазначена норма була предметом судового розгляду, дослідження чи застосування судами, а також не вбачається встановлення судом юридичних фактів щодо монопольного (домінуючого) становища, меж відповідного ринку, наявності/відсутності конкуренції та ознак зловживання. За таких обставин посилання скаржника на статтю 13 Закону «Про захист економічної конкуренції» є виходом за межі предмета спору та не може бути підставою для формування Верховним Судом висновку щодо її застосування у порядку пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України, оскільки касаційний перегляд стосується правильності застосування норм права судами у межах встановлених обставин, а не постановки нових правових питань, які судами попередніх інстанцій не розглядалися і не застосовувалися.
Щодо розпорядження т.в.о. директора від 21 листопада 2019 року №175, скаржник фактично ставить питання про необхідність формування правового висновку щодо внутрішнього акта суб`єкта господарювання, який встановлює внутрішні нормативи підприємства (нормативи рентабельності/калькуляції). Водночас такі документи не є нормами права чи нормативно-правовими актами, застосування яких підлягає оцінці в межах пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України. Натомість внутрішні акти суб`єкта господарювання можуть оцінюватися судами лише як елементи внутрішнього регулювання діяльності підприємства або як докази, але вони не утворюють самостійної норми права, висновок щодо застосування якої має формувати Верховний Суд у касаційному провадженні.
З огляду на викладене, підстави для формування висновку Верховним Судом щодо статей 6, 67 Господарського кодексу України та статті 627 Цивільного кодексу України, за наведеного обґрунтування відсутні.
Таким чином, наведені скаржником посилання на статті 6, 67 ГК України, статтю 627 ЦК України, статті 10, 11 Закону України «Про ціни та ціноутворення», статтю 21 Закону України «Про морські порти України», статтю 13 Закону України «Про захист економічної конкуренції» та розпорядження №175 зводяться до переліку нормативних положень і незгоди з мотивами та висновками суду апеляційної інстанції, однак не містять визначених законом елементів підстави касаційного оскарження за пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, а саме: конкретного питання застосування норми права у подібних правовідносинах, щодо якого відсутній висновок Верховного Суду; обґрунтування помилки суду при застосуванні відповідної норми; та викладення того, як саме, на думку скаржника, ця норма повинна застосовуватися. 
Так, пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках, зокрема, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Тобто, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як на думку скаржника відповідна норма повинна застосовуватися.
Отже, обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі норми матеріального права, яку неправильно застосовано судом апеляційної інстанції; висновок щодо правильного застосування якої ще не сформульовано Верховним Судом; у чому полягає помилка суду при застосуванні відповідної норми права; як на думку скаржника відповідна норма повинна застосовуватися.
З огляду на викладене Суд уважає необґрунтованими посилання скаржника на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження.
Таким чином підстави визначені пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України для відкриття касаційного провадження у справі відсутні.
Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).
Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
При цьому, такий недолік касаційної скарги зумовлює її повернення одноособово суддею, без аналізу колегією суддів дотримання решти вимог, визначених статтею 330 КАС України.
За таких обставин, касаційна скарга підлягає поверненню, як така, що не містить підстав касаційного оскарження з обґрунтуванням того, в чому саме полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення (рішень).
На підставі вищенаведеного та керуючись положеннями статей 328, 330, 332 КАС України
У Х В А Л И В :
Касаційну скаргу Південного офісу Держаудитслужби на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24 грудня 2025 року у справі №420/30529/24 за позовом Державного підприємства «Морський торговельний порт «Південний» до Південного офісу Держаудитслужби, треті особи – Товариство з обмеженою відповідальністю «МЕТІНВЕСТ-ШИППІНГ», Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» про визнання протиправними та скасування пунктів 1, 9, 10 вимоги №151505-14/3867-2024 від 23 серпня 2024 року – повернути особі, яка її подала.
Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.
Копію ухвали направити скаржнику та іншим учасникам справи за допомогою підсистеми ЄСІТС «Електронний кабінет» (у разі його відсутності – на офіційну електронну адресу або засобами поштового зв`язку), а касаційну скаргу та додані до неї матеріали – у спосіб їхнього надсилання до суду адресатом.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя О.В. Кашпур