УХВАЛА

29 січня 2026 року 
м. Київ
справа №380/11180/23
адміністративне провадження № К/990/11145/24
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді - Уханенка С. А.,
суддів: Кашпур О.В., Соколова В.М., 
розглянувши у порядку письмового провадження як суд касаційної інстанції адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, провадження у якій відкрито
за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2023 року (головуючий суддя - Потабенко В.А.) та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 лютого 2024 року (головуючий суддя - Кузьмич С.М., судді: Глушко І.В., Матковська З.М.),
УСТАНОВИВ:
І. Рух справи
1. У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Фонду соціального страхування України, Пенсійного фонду України, в якому просила:
- визнати протиправним та скасувати наказ Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області Фонду соціального страхування України (далі - УВД ФССУ у Львівській області) від 11 квітня 2023 року № 280-к про звільнення її з посади головного спеціаліста перевірки обґрунтованості видачі листків непрацездатності Кам`янка-Бузького відділення УВД ФССУ у Львівській області у Львівській області;
- поновити її на посаді головного спеціаліста перевірки обґрунтованості видачі листків непрацездатності УВД ФССУ у Львівській області (чи будь-якого іншого відділення цього управління) або на рівнозначній посаді в Пенсійному фонді України;
- стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення з посади по день поновлення на посаду або по день ухвалення судового рішення, без утримання податку на доходи фізичних осіб і інших обов`язкових платежів та 3000,00 грн у відшкодування моральної шкоди.
1.1. Позов обґрунтовано тим, що з квітня 2019 року вона працювала на посаді головного спеціаліста перевірки обґрунтованості видачі листків непрацездатності Кам`янка-Бузького відділення УВД ФССУ у Львівській області. Наказом УВД ФССУ у Львівській області від 11 квітня 2023 року № 280-к її звільнено з займаної посади з 18 квітня 2023 року за пунктом 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), у зв`язку з реорганізацією фонду шляхом приєднання до Пенсійного фонду України і скороченням чисельності та штату працівників. Позивачка указує, що її звільнено з підстав, що не передбачені КЗпП України, а роботодавцем при звільненні не дотримано вимог частини другої статті 40 та статті 42 КЗпП України, зокрема, щодо переважного права на залишення на роботі працівника у зв`язку з інвалідністю. Посилаючись на те, що наразі ані Пенсійним фондом України, ані будь-яким його територіальним органом, як правонаступниками, визначеними Законом, не вчинено жодних заходів (дій) щодо продовження дії трудових договорів з працівниками припиненого УВД ФССУ у Львівській області, просила суд задовольнити позов.
2. Протокольною ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 21 червня 2023 року замінено Фонд соціального страхування України на його правонаступника - Пенсійний фонд України, у зв`язку з припиненням юридичної особи.
3. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2023 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 лютого 2024 року, в позові відмовлено. 
3.1. Вирішуючи спір та відмовляючи в позові, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що УВД ФССУ у Львівській області виконано вимоги статей 40, 49-2 КЗпП України. Водночас суди перевірили та відхилили доводи позивачки щодо обов`язку Пенсійного фонду України (як правонаступника роботодавця) запропонувати вакантні посади, оскільки вакантними є посади державної служби, тобто для їхнього зайняття кандидат повинен відповідати вимогам, установленим Законом України «Про державну службу», у зв`язку з чим на державного службовця поширюються обмеження запроваджені для уникнення конфлікту інтересів, зокрема, суміщення державної служби з іншими видами діяльності. Також суди зауважили, що прийнявши рішення про припинення Фонду соціального страхування України, законодавець не передбачив спеціального механізму переведення працівників Фонду (на яких поширюється законодавство про працю) на посади державної служби в Пенсійному фонді України чи його територіальних управліннях. Побіжно суди зазначили, що ОСОБА_1 не подавала до ГУ ПФУ у Львівській області заяви та необхідних документів для вирішення питання про призначення її на вакантні посади. Крім того, у матеріалах справи є копія протоколу № 5 засідання комісії для проведення співбесіди та відбору кандидатів на зайняття вакантних посад державної служби на період дії воєнного стану в ГУ ПФУ у Львівській області від 12 січня 2023 року, з якого вбачається, що ОСОБА_1 була присутня на цьому засіданні та їй було запропоновано вакантне робоче місце у м. Кам`янка-Бузька Львівської області, від якого позивачка відмовилася та зазначила, що розглядає робоче місце лише у м. Радехів Львівської області.
4. Предметом спору є правомірність звільнення працівника на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, у зв`язку з припиненням юридичної особи шляхом приєднання її до юридичної особи публічного права. 
ІІ. Провадження в суді касаційної інстанції
5. 22 березня 2024 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» надіслала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2023 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 лютого 2024 року, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та задовольнити позов. 
6. В обґрунтування скарги, заявниця зазначила, що відповідно до підпункту «а» пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України її скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики, з огляду на відсутність єдиних висновків у судовій практиці щодо застосування та тлумачення статей 36, 40, 42, 49-2 КЗпП України, статті 5 Закону України «Про державну службу», частини п`ятої статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», про що свідчить існування низки рішень судів першої та апеляційної інстанцій у аналогічних справах (№520/14988/23; №592/6588/23, №127/14266/23; №758/5442/23; №286/1741/23; №696/466/23; №331/3068/23; №759/3581/23; №760/4638/23; №756/4931/23; №165/1643/23; №755/5518/23; №761/13057/23; №279/3004/23; № 750/7254/23; №592/6580/23; №756/4931/23; № 685/600/23; №592/6580/23; №686/12159/23; № 711/3185/23; №387/872/23; №127/14808/23; №711/3185/23; №161/7804/23; 683/1705/23), з протилежними правовими висновками та невідповідності оскаржуваних судових рішень висновкам щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, сформованим Верховним Судом у справах № 140/90/20, 377/759/19, 519/160/16-ц, 696/985/15-ц, 297/868/18, 373/2133/17; 451/1028/18 тощо.
6.1. ОСОБА_1 наголошує, що в різних областях України в аналогічних справах вже є ухвалені рішення про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, зокрема у справах №711/3185/23, №387/872/23, №686/12159/23, №127/14808/23, №161/7804/23. Позивачка звертає увагу суду, що рішенням у справі №161/7804/23 Волинського апеляційного суду від 17 січня 2024 року в ідентичній справі було скасовано рішення суду першої інстанції та частково задоволено позовні вимоги позивача. Отже, на її думку, в судах першої та апеляційної інстанції відсутня єдність у підході до застосування однієї й тієї ж норми права та застосування законодавчих норм для вирішення позовних вимог в аналогічних справах, що призвело до прийняття протилежних рішень.
6.2. Заявниця вважає, що суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 212/9737/15, від 26 вересня 2019 року у справі № 820/10744/15, від 05 листопада 2019 року у справі № 379/563/17, від 03 березня 2021 року у справі № 212/9737/15-ц, від 13 травня 2021 року у справі № 377/759/19, від 15 червня 2021 року у справі № 761/23325/17, від 20 вересня 2021 року у справі № 340/221/20, від 04 червня 2022 року у справі № 280/531/20, від 08 листопада 2022 року у справі № 620/11180/21 та від 26 січня 2023 року у справі № 280/726/20.
6.3. Також ОСОБА_1 посилається на те, що ухвалою Верховного Суду від 21 лютого 2024 року у аналогічній (цивільній) справі № 712/4776/23 указану справу за позовом колишнього працівника ФССУ до ГУ Пенсійного фонду України в Черкаській області про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди було передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
6.5. Заявниця зазначає, що наразі відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме щодо застосування частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України, статті 5 Закону України «Про державну службу», частини п`ятої статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» (в частині відсутності заборони на проведення працівника, який не є державним службовцем (хоча виконує владно-управлінські функції) на посаду державного службовця в органі, до якого здійснюється приєднання в процедурі реорганізації.
6.6. Також ОСОБА_1 підкреслює, що згідно підпункту «в» пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України справа становить значний суспільний інтерес, оскільки існує серйозна, обґрунтована зацікавленість у питанні щодо можливого незаконно звільнення з квітня 2023 року усіх працівників Фонду соціального страхування України та його підрозділів (більше 5000 осіб). Попри обіцянки представників влади, що унікальні фахівці соціального страхування не залишаться без роботи, станом на сьогодні працевлаштовані в Пенсійному Фонді України не більше 4% від загалу із значним зменшенням розміру заробітної плати.
7. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22 березня 2024 року визначено склад колегії суддів для розгляду касаційної скарги: головуючий суддя - Мартинюк Н.М., судді: Загороднюк А.Г., Прокопенко О.Б.
8. Ухвалою Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду від 27 березня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі за пунктами 1, 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
9. У відзиві на касаційну скаргу Пенсійний фонд України просить залишити її без задоволення, а судове рішення - без змін, з посиланням на те, що в судовій практиці у такій категорії спорів сформовано підхід, спрямований на індивідуальне вирішення питань звільнення і працевлаштування з кожним працівником, врегулювання особисто з ним цих відносин тощо, тому посилання позивачки на рішення судів першої та апеляційної інстанцій, як на підставу відсутності єдності в підході до застосування однієї й тієї ж норми права та застосування законодавчих норм, є безпідставними, ураховуючи специфіку трудових спорів.
9.1. Відповідач звертає увагу Суду на те, що позивачкою заявлені вимоги про поновлення на попередній посаді головного спеціаліста перевірки обґрунтованості видачі листків непрацездатності УВД ФССУ у Львівській області (посаді недержавної служби), однак вона претендує і на заняття посади державної служби в ГУ ПФУ у Львівській області (Пенсійному фонді України).Тобто позивачка вважає, що у цьому випадку призначення на посаду державної служби є аналогічним до призначення особи на посаду, яка не є державною службою. Такі висновки не узгоджуються з вимогами законодавства, що передбачає конкурсну процедуру у разі призначення особи на посаду державної служби. Водночас, в силу приписів пунктів 1 і 2 частини першої статті 41 Закону України «Про державну службу» без обов`язкового проведення конкурсу переведений може бути лише державний службовець.
10. У зв`язку з перебуванням судді Мартинюк Н.М. у відпустці по вагітності та пологах, протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08 серпня 2025 року визначено інший склад колегії суддів для розгляду касаційної скарги: головуючий суддя - Уханенко С.А., судді: Кашпур О.В., Соколов В.М.
ІІІ. Джерела права й акти їхнього застосування. Позиція Верховного Суду
11. Перевіряючи правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та аналізуючи доводи касаційної скарги, а також, виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, Суд зазначає таке.
12. У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
13. Статтею 125 Конституції України установлено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
14. Згідно з вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
15. Верховний Суд в складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зауважує, що з метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів. Водночас система судів загальної юрисдикції є розгалуженою і судовий захист порушених прав, інтересів та свобод здійснюється виходячи із повноважень суду, наданих йому у межах його спеціалізації та компетенції (юрисдикції), зокрема, предметної.
16. Наслідком порушення таких правил предметної юрисдикції є прийняття судового рішення, що підлягає підлягає безумовному скасуванню, а розгляд справи некомпетентним судом вважається порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (право на справедливий суд), що може стати підставою для звернення до Європейського суду з прав людини.
17. Право на звернення до суду та способи судового захисту регламентовані статтею 5 КАС України відповідно до приписів пункту 3 частини першої якої, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їхній захист, шляхом визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій.
18. Глава 2 «Адміністративна юрисдикція» КАС України визначає правила віднесення справ до адміністративної юрисдикції, а також розмежовує предметну, інстанційну юрисдикцію та територіальну підсудність різних адміністративних справ.
19. Відповідно до частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: у спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби (пункт 2).
20. Разом з тим, критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.
21. Згідно з пунктом 2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (в редакції Закону України від 21 вересня 2022 року № 2620-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», що набрав чинності з 01 січня 2023 року) припинено Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 01 січня 2023 року. Пенсійний фонд України та його територіальні органи є правонаступниками Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень. Кабінету Міністрів України у встановленому порядку вжити заходів, що випливають із цього Закону.
22. Отже, з 01 січня 2023 року Пенсійний фонд України та його територіальні органи є правонаступниками Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень. Це означає, що з 01 січня 2023 року відбулося публічне правонаступництво, тобто перехід прав та обов`язків від УВД ФССУ в Львівській області до ГУ ПФУ в Львівській області.
22.1. Положеннями статті 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (у редакції чинній до 01 січня 2023 року) визначено, що Фонд соціального страхування України є некомерційною самоврядною організацією (частина друга). Кошти Фонду не включаються до складу Державного бюджету України та використовуються тільки за цільовим призначенням. До коштів Фонду застосовується казначейська форма обслуговування в порядку, передбаченому для обслуговування Державного бюджету України (частина четверта). Фонд є юридичною особою, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, символіку, яка затверджується його правлінням (частина шоста).
22.2. Відповідно до пункту 6.1 Типового положення про управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування України від 24 січня 2017 року № 6, оплата праці працівників Управління здійснюється за рахунок коштів Фонду.
23. За наведеного нормативно-правового регулювання, Верховний Суд в складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду констатує, що Фонд соціального страхування України був юридичною особою публічного права, але водночас визначався як самоврядна організація, оскільки його діяльність та оплата праці його персоналу здійснювалися за рахунок коштів соціального страхування (внесків), що не входять до складу Державного бюджету України. Це означає, що Фонд соціального страхування України був юридичною особою публічного права, чия правова природа поєднувала здійснення делегованих владних повноважень із принципами соціального самоврядування.
23.1. Специфіка створення та функціонування Фонду соціального страхування України, як юридичної особи публічного права, обумовила обов`язок для посадових осіб цього Фонду подавати декларації до НАЗК. Проте, ця обставина не зумовила визначення статусу ні посадових осіб Фонду ні інших його працівників, як публічних службовців і, відповідно, поширення на них правових норм Закону України «Про державну службу».
24. Наразі функції Фонду соціального страхування України повністю інтегровані в систему Пенсійного фонду України, яке також є юридичною особою публічного права, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, власні бланки, рахунки в органах Казначейства та уповноважених банках. 
24.1. Проте, на відміну від ліквідованої інституції, персонал Пенсійного фонду України переважно має правовий статус державних службовців, а їхня діяльність регулюється Законом України «Про державну службу», що передбачає особливий порядок призначення (конкурс) та проходження служби. 
25. Верховний Суд зауважує, що чинне законодавство не передбачало процедури переведення працівника, що не займав посади державної служби і посада якого скорочувалася на посаду державної служби. Водночас, прийнявши рішення про припинення Фонду соціального страхування України (але фактичну реорганізацію шляхом приєднання), законодавець теж не передбачив спеціального механізму переведення працівників Фонду соціального страхування України, які працювали за трудовими угодами, на посади державної служби до Пенсійного фонду України чи його територіальних управлінь.
26. Повертаючись до обставин справи, що розглядається, Верховний Суд в складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду констатує, що спірні відносини, що виникли між позивачкою та відповідачем є цивільно-правовими і не можуть бути предметом спору в адміністративному процесі, оскільки оскаржений наказ про звільнення ОСОБА_1 видано структурним підрозділом Фонду соціального страхування України і він не стосується проходження позивачкою публічної служби, що, відповідно, виключає віднесення цього спору до спорів, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів згідно з приписами статті 19 КАС України. 
27. З огляду на викладене, Суд висновує, що видання наказу УВД ФССУ у Львівській області про звільнення позивачки є суто цивільно-правовими (трудовими) відносинами між працівником та роботодавцем, а інші вимоги, заявлені в позові є похідними від основної вимоги про скасування цього наказу.
28. Такий висновок кореспондує результатам моніторингу Єдиного державного реєстру судових рішень, так як до 09 грудня 2024 року трудові спори між працівниками та підрозділами Фонду соціального страхування України вирішувалися суто за правилами цивільного судочинства, виходячи із правового статусу відповідача- роботодавця.
29. В наступному, 09 грудня 2024 року Верховний Суд в складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі № 712/4776/23 ухвалив постанову, в якій указав, що внаслідок реорганізації Фонду та Управління шляхом приєднання до Пенсійного фонду України відбулося специфічне правонаступництво, за якого, згідно з ухваленим Верховною Радою України Законом № 2620-ІХ, Фонд як юридична особа приватного права припинився, однак його повноваження, що стосувалися чутливої для держави сфери загальнообов`язкового державного соціального страхування, набув Пенсійний фонд України як юридична особа публічного права та центральний орган виконавчої влади, що також був наділений функціями у сфері загальнообов`язкового державного страхування (пенсійне страхування).
29.1. Керуючись тим, що з 01 січня 2023 року відбувся перехід прав та обов`язків від УВД ФССУ у Львівській області до ГУ ПФУ в Львівській області, об`єднана палата Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду констатувала, що між сторонами у спорі про поновлення на роботі існує спір з публічно-правових відносин, який з урахуванням суб`єктного складу його учасників та правовідносин, що виникли у справі, має розглядатися за правилами адміністративної юрисдикції, оскільки спори, що пов`язані із поновленням працівників, звільнених внаслідок реорганізації Фонду та його підрозділів шляхом приєднання до Пенсійного фонду України, на посадах, вакантний перелік яких віднесено до посад державної служби в органах Пенсійного фонду України, стосуються прийняття на публічну службу.
29.2. За таких обставин об`єднана палата Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду дійшла висновку, що такі справи підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.
30. Верховний Суд в складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду не погоджується з такими висновками та вважає їх помилковими та такими, що суперечать предмету спору, з огляду на таке.
31. Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
32. За визначеннями, наведеними у пункті 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування;
33. Отже, до компетенції адміністративних судів належать, зокрема, спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби (частина перша статті 19 КАС України).
34. Як зазначалося вище, указаний спір між сторонами виник у трудових правовідносинах і не пов`язаний з проходженням публічної служби, оскільки ключовим питанням, що вирішується у цій справі є правомірність наказу про звільнення працівника зі структурного підрозділу Фонду соціального страхування України. 
35. Верховний Суд наголошує, що спори з приводу прийняття громадянина на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби охоплюють весь спектр спорів, що виникають у відносинах публічної служби. Водночас до цієї категорії не належать трудові спори: а) керівників та інших працівників державних і комунальних підприємств, установ та організацій; б) працівників, які працюють за трудовим договором у державних органах і органах місцевого самоврядування; в) працівників бюджетних установ. Це означає, що юрисдикція адміністративних судів поширюється не на будь-які трудові спори, а лише ті, що пов`язані з прийняттям громадян на публічну службу, її проходженням, звільненням з неї.
36. Водночас, публічне правонаступництво між Фонду соціального страхування України та Пенсійним фондом України не вплинуло на характер спірних правовідносин. Визначення відповідачами Пенсійний фонд України та його структурний підрозділ пов`язано виключно із зазначеним правонаступництвом функцій ФССУ з огляду на припинення державної реєстрації ФССУ.
36.1. У справі № 755/9215/15-ц Велика Палата Верховного Суду також указала, що участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Тобто суд повинен з`ясовувати, у зв`язку із чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.
37. У справі, що розглядається, позивачку звільнено з посади, яка на момент звільнення не відносилася до посад публічної служби. Тому, як зазначалося визначальним у цьому спорі є питання правомірності звільнення позивачки, а не питання відновлення порушеного права, заявлене в позовній заяві. Визначення позивачем у позовній заяві способу відновлення порушеного права не може змінювати характер спірних правовідносин, а відповідно і предметну юрисдикцію справи. 
38. Верховний Суд також враховує, що визначаючи предметну підсудність такої категорії справ, суди неодноразово застосовували висновки Великої Палати Верховного Суду, сформовані у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 635/551/17 (провадження № 14-79цс20) стосовно того, що спір між фізичною особою, яка претендує на зайняття посади державної служби, та органом державної влади, до компетенції якого належить прийняття рішення про таке призначення, підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Однак такі висновки не є релевантними до таких правовідносин, оскільки ключовим питанням у такій категорії спорів насамперед є правомірність звільнення, а не призначення на посаду.
39. Підсумовуючи викладене, проаналізувавши доводи касаційної скарги, мотиви судів попередніх інстанцій та судову практику такої категорії справ, Верховний Суд в складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду вважає, що правовий статус працівників установи, що ліквідовано, та трудові спори, пов`язані з ліквідацією юридичної особи публічного права зі статусом самоврядної організації, не є публічно-правовими у розумінні норм КАС України. 
39.1. З огляду на викладене, Верховний Суд в складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду дійшов висновку, що є підстави для відступу від висновку Верховного Суду в складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, сформованого у справі № 712/4776/23, про поширення предметної юрисдикції адміністративних судів на трудові спори щодо правомірності звільнення працівників, що виникли у зв`язку з припиненням Фонду соціального страхування України та передачею його функцій до Пенсійного фонду України. 
40. Отже, Верховний Суд у складі колегії Касаційного адміністративного суду вважає за необхідне передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду відповідно до частини третьої статті 346 КАС України.
Керуючись статями 248, 346, 347, 359 КАС України, 
УХВАЛИВ:
1. Справу № 380/11180/23 за позовом ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду. 
2. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і не може бути оскаржена.
Головуючий суддя С.А. Уханенко
Судді: О.В. Кашпур
В.М. Соколов